GULÁCSY IRÉN

JEZABEL

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELSŐ RÉSZ

ÚJ SAECULUM

1

A fehérvári prépost székházában a királyi vendégszállás hosszú folyosójára betekintett a szeptemberi napsugár. Az ólomfoglalatú ablakok tündöklését rávetítette a szemközti meszelt falakra. Az árnyékokat eltúlozta.

A folyosón egy női alak lebegett végig. Izmos, magas növésű volt a nő, s már negyven és ötven közt. De aki nem tudta a korát, harmincnál többnek aligha tartotta volna.

Az asszony mély gyászt viselt, melyből még áradt a tömjén, babér – hervadó koszorúknak és viaszgyertyáknak az a sajátságos illatkeveréke, ami csak temetések után tapasztalható. Mindazonáltal a hölgy éles metszésű arcán és villogó, fekete szemeiben nem látszottak a friss bánat nyomai. Inkább izgalom. Hiszen napok óta zajlott körötte az élet! Mintha esztendők megbénult mozdulatlansága után most egyszerre szabadulna láncairól minden kerék...

Sietett a nő.

Amerre elhaladt, térdek-fejek meghajoltak. Ő azonban nem terhelte magát a visszaköszöngetéssel.

– Királyné, régens királyné vagy! – ez a gondolat feszegette benne a lelket. És hogy nincs többé akadály... Azt az aranyló árnyékot, meg-megjelenő, de már életében is alig valóságos lényt, aki hites ura volt, minap eltemette. Súlyos baja s evvel járó többesztendős különzárkózása folytán asszonyi valója férjet nem veszített benne. Mint uralkodótárs pedig mindent nyert. Önállóságot. Hatalmat... Amit oly szomjan kívánt gyermekkora óta, atyjának, Kotromanics István rámai kurtafejedelmecskének szűkös udvarában!

Vajha igazi, nagy trónban tündökölhetne! Jönne érte oly úr, aki fejedelmi jelenségét hozzá méltó pompával övezhetné!

Mintha még a sorsot is megigézte volna babonás szemével. Az engedett. És történt, hogy ő a magyar udvarhoz került. Majd a földrész hirtelen özvegységre jutott, leghódoltabb királya terjesztette a szép palotáskisasszony elé lánykérő szándékát. Anjou Lajos... Ludovicus, a magnus, ahogy már kortársai, sőt kormányzatának már elég kezdő éveitől fogva nevezték.

De ez több is volt a kelleténél. Túl sok a jóból. Olyan király oldalán, akit népe „nagynak” bálványoz, ugyan mi lehet a nő?

A nagy király felesége. Csak holmi tartozék. Feles-harmados a ragyogásban. Főleg, ha e ragyogásból vérlázító hosszú ideig még egy gyűlölt anyós is részt kíván!

Az anyós pár esztendeje tette azt a szívességet, valahára elvakarodott, kimúlt. Tegnappal pedig aztán a legfőbb osztozás is megszűnt.

Szerelem?

Ó, az még régebben! Régen. Elkopott. Elnyűtték a titkolt bajban szenvedő férj rejtelmei. A legutolsó napokig magyarázat nélkül maradt testi-lelki távoltartás. Az elhagyatottság.

S most akkor sírni és sokat háborogni?

Aj, egyenes lélek ilyen képmutatásokra nem vállalkozhatik. Az ilyen özvegy szeme bízvást maradhat szárazon, és szíve, bár itt-ott sóhajosan, de a nagyobb marcangoltatásoktól illetetlenül.

Erzsébet ráhunyta pilláit a gyors számvetésre. S minthogy közben a folyosó könyökhajlatához ért, határozott fordulattal egy bal kézt eső ajtónak indult.

Itt alabárdosok meredeznek. Túl rajtuk nemesi testőrök. Azokon belül főrend kamarások. Ijedten tágítottak utat. És egy szolgálattevő apród mindjárt elrántotta a kilincset.

A zömök, színesre festett ajtó kinyílt. Erzsébet besuhogott a szobába, melynek mélyén lehajló boltozata ódon illatokat és hűvöset sugárzott, s valósággal ránehezedett a teremre. Igen. Vállakra. Lélekre is... És, jóval a temetés után, az özvegyet most előszörre ütötte meg valamiféle sírbolti gyászhangulat.

De gyakorlati ösztöne az ilyen ködlésekkel hamarosan elbánt. Egy farkasbőrös lóca máris szemet szúrt neki. Serdülő lányka hevert rajta, mellette pedig egy másik kis hajadon, a tetten ért gyámkodás megszeppenésével.

A leányok Erzsébet gyermekei voltak, s ő gyanakvólag villant rájuk.

– Mi légyen a dolog? Mit mívelnek itten, kedveseim?

Amelyik a két gyermek közül lábon állt – a szőke, feltűnő hatalmas növésű, bár arcra fiatalabb –, zavartan nyeldesett egy percig, majd erőt vett megilletődöttségén, és jelentéstevő hangon felelt:

– Felséges anyánk s asszonyunk, Marenkának minemű dermengései vannak. Csak fejét is bajjal emelheti, egész dolgokat a szeme előtt forogni mondja, s gyomra émelyedése gyakor jő.

Az özvegy a padszékhez lépett. A redő mélyebbre árkolódott szemöldökei közt.

– Egyéb sem hiányzanék! – mormolt kedvetlenül, és pecsétgyűrűs kezét a sápadt kis hajadon homlokához értette.

– Mit ejti el magát ennyire! – könnyebbült meg mindjárt. – Hiszen semmi forrósága?

– Éppen hogy nagyon is borzong! – vetette ellen a szőke, Hedvig. – Ez az, melyet így septembris közepében meg nem foghattam, s lőn biza elég ijedelmem, nem tagadom.

– Mindig a halottra kell gondoljak! – jajdult közbe a fekvő lányka, és arcocskájának iszonyodó vonaglásai közben tette súgva hozzá, mint aki rémálomban vívódik: – Benne vala abba nagy almási veres márványládában, s nem mozdult... Immár többé semmi levegőt sem vonhatna bé szegény atyánk őfelsége, csak benne marad mindig a templomfalban! Ez oly iszontató!

Könnyekkel küzdött, és egyszerre sikoltva kitört:

– Félek! Jaj, én úgy félek a haláltul! Soha akarok meghalni! Erzsébet idegenkedve nézte ezt a vergődést. Nem értette, nem szerette az ilyen gyengeségeket.

– S hát a kötelesség? – jegyezte meg szárazan. – Erre volt, aki gondoljon? Királylányok mind a ketten, és azonfelül éppen felséged még birodalom örököse is. Ím, hozom a hírt: a rendek elfogadták s megválasztották. Nem hallod e zsivajt? – pillantott az ablak felé, és ajkai körött tűnő, lenéző kifejezés futott el. – Nosza, talpra! Csak semmi nyúlszívűség! Meg kell lennie! Kell fölséged e lármázóknak megmutassa magát! Rosszul való léte majd elmúlik.

Néhányszor végighúzta hosszú, fekete uszályát a földön. Aztán egy fővetéssel:

– Még adja Isten, eleget élhetsz, leányom! Addig e mostani nagy találmányos világban örök élet feltalálása is hihető! Az előírt böjtölések vették ennyire lábáról, de holnap a koronázással ennek is vége lesz. Addig királyokul feküdni nem eshetünk. Nocsak, Hedvig – intett a másik lány felé –, segítsen nénjének! Fenséged a bátorabb, az erős. És lesz gondunk, hogy derékséged parlagin majd szintén ne maradjon. Hej, korona kerül még erre a szőke fejre is!

Hirtelen anyai felbuzdulással szívére szorította a hajadonkát.

– Így. Csak tik higgyetek bennünk... Mért vagyunk szülőtök? Elrendelem én az tik sorsotokat! S már ti mindjárt ott a magasban kezdhetitek, ahova nekem sok magam töredelmivel, kúszton kapaszkodnom kelletett! De akkor ám keményen viseltessék fenségeitek is! Mert holmiféle nyafka bábukkal semmire sem menyünk!

Hedviggel ketten talpra állították Máriát. Segített hozzá ő is. Alázatos, jóindulatú, szelíd készség áradt minden mozdulatából. Csak ernyedt volt még. A napok óta tartó böjt, valóban... Meg már eredendőleg is törékenynek alkottatott. Sovány teste maga a szűzi lányság. Lenge. Megható. Fejjel magasabb és már zsendülő csípejű, keblesedő húga mellett úgy hatott, mint valami holdsugaras álomjelenés.

Az első lépéseket tántorogva tette meg. Kendőjébe fojtotta feltörő émelyedéseit. De kemény anyjának és pártfogó húgának érintéséből mintha titokzatos delej ömlött volna bele. Bágyadt mosollyal emelte rájuk tág, komoly, ragyogó, barna szemeit.

– Felettébb köszönöm – suttogta. – Máris jobb...

Majd legott éledő aggályossággal tette hozzá:

– S most aztán mit kell tennem? A felséged parancsa?...

– Állj! Ímhol a fátyolod! – vezényelt az özvegy. – Ezt mindjárt feltűzöm.

Hosszú gyászleplet borított át a kislány fején. Két szárát a halántékainál előre ejtette.

– Hogy több legyen az omló feketeség – magyarázta. – Torkod, ni, csupasz! Hát ezt többé meg ne lássam! Keserves évben nem való.

– De mikor úgy fojt a gallér!

– Ó, biza! Ki kérdezi? Szabály, az szabály. S jerünk! Miklós nincs itt valahol?

Ez már Hedvignek szólt, és a kis hölgy azonnal indult.

– Küldöm, jöttön!

– Mondd neki, hogy zsámolyokat rendeljen ide. Palota túlnansó szarvába szintén. Olyan kis semmi mégse legyen ez a lány. Kevéssé magasítani köll. Ne hárkálhassonak, hogy ily nagyasszonynak...

A többivel adós maradt a szorgos munka közepett. Ideges keze járt, emésztő nyugtalanul, ügyesen, percnyi megállás nélkül – font, szöszmötölt, mintha örökös sürgetés alatt égne. S már megint elöntötték azok az előbbi nagy gondolatok. Hogy mindjárt a nép... Egész ország elé...

Vajon eléggé fejedelmi lesz? És testének e gyönge hajtása illik-e hozzá? Hogy festenek majd együtt? Ő, az amazon és e kicsi jóslat? Bimbó még... Anyja törzsén érlelődik. Csak szép lassan... okosan... Hogy nehezen kiböjtölt jussától időnap előtt azért senki megint el ne üttessék...

Valahára elkészült. Pár lépést hátrált, hogy egészebb képet nyerjen. Mária halvány arcocskája szinte világított a komor keretből. Erre elégedetten sóhajtott:

– Mint lássuk, ércsük, kellő árvát mutatsz. Tőled most az kell nekik. S e fekete pártás keszkenő a kézbe...

A függöny közben rájuk lebbent. Nagydarab, bogláros-csizmás, üstökös, méltóságos-nehézkes uraság lépett be, és köszönt:

– Áldás, békesség asszony asszonyim!

A férfi mindenestől véve a barnaságnak valami kitörülhetetlen színképét nyomta a memóriába. S hogy: medve... Csak nem az a mulatságosabbik, játékos, táncos fajta. Nem. Zárkózott tekintetű és mindig bús ábrázatú. Hej, de tűz van benne azért! Ott a dióbarna pillantása mélyén! Fojtott!

Amint az úr helybe érkezett, mindjárt kezet csókolt a dámáknak, s Erzsébet szemközt fordult neki.

– Jó, hogy jő, Garam! Fiáért küldettem. Legyünk mind szépen együtt. Idegen pedig senki. És nézd körül, uram, mint van e leány? Nádor opiniójára sokat tartunk.

Garay nem lelt kivetnivalót.

De az özvegyet ez nem elégítette ki többé. Alig múlt valami nyughatatlansága, rendszerint már követte egy másik.

– Mi a nagyságod tanácsolása? Ablakba hogy állítsuk?

Középre gondolta Miklós úr, s égettagyag-színű ábrázatán nagy elégedettség ömlött szét.

– Király – dörmögte megindultan. – Hiába, no!... Roppant tekintetű, igen hírt-nevet viselő, fő fejedelmi személy ez, úgy, amint itt áll az szegényke! Ő ma világ magyarjainak királya.

Saját gyönyörűségével vívódva rázogatta a fejét:

– Meg nem esék ilyen, asszonyom, kérem felségedet, meg nem esék ilyen, csak Árpád-nembeli ivadékkal, a dicsőült Erzsébettel sem, hogy azt ez a bakország, némber létire, királyának megengedte volna! Soha! Ennek pedig itt nyaka szakadtából hódol!

S büszke, borongós tekintetével megkötni igyekezett az asszonyét, aki azonban durcásan tért ki. Vére harciasan emelkedett.

– Maga ebbe túl igen belenyugonni láttatik.

– Mibe?

– Hát hogy Marenka... középre! Egyedül. És én? Egyet villant.

– Mit gondolnak! Talán zsákot vonok a fejemre e gyermek mellett, mely hozzá még saját magzatom? Majd udvaroljam, s talán örökké felségezzem, és kezétől várjam dolgocskám emelkedését? Ohó!

Ingerülten tovább pezsdült.

– Csak ez, uram, nekünk rosszul tetszik! Maguk rosszul hiszik!

Toppantott egyet.

– Akarom, a rendek tudják, és jól megértse már ez órától mindenki, hogy Mária zsámolyon áll, de én meg a sarkamon! Vele ketten! Ketten vagyunk egy egész, s kettesbe királyok ez haza fölött!

Sikerült magát méregbe lovalni, és gyönyörű szeme fenekéről kis, sárga pontocskák ugrottak.

– Így parancsoljuk! – csattant ki hevesen, amitől Garay acélgerince rögtön lágyult, ereszkedett, míg végül egészen behajolt.

– S úgy is leszen. Recte – válaszolt. – Felségeitek csalhatatlanul az ablakhoz kell menjek. Grácia...

De már engedelmet sem volt szükség sokat kérni. Szokás szerint ellobbant, hamvába omlott megint az egész asszonyi kis futótűz.

A nádor fia most került elő a kárpitok mögül. Úgy hatottak öten, mint egy meghitt család.

Garay az ifjabb Miklóst igazgatta, aki szintén a legnagyobb otthonossággal járkált a fejedelmi hölgyek közt.

– Falnak vesd azt a sályom végit, te gyermek! Fel ne billenhessen.

– No de szolgát híjj hozzá! Hol való úrembernek a dolog? – lágyult a királyi nő, az elnyert győzelemben kielégülten, s tetszéssel nézegette az apjaformán barna, legényedő ifjút. Hogy az milyen sugár! Vas... Vas ez csakugyan, és mégis csupa bársony törleszkedés... Igazi asszonyverő... Pompásnak ígérkező férfi... s ugyan miért is nem fejedelmi vérből állók az ilyen hím példányok, hogy tüstént a trón másik székébe helyeztethetné őket az ember! Kár... be kár!

– Ó, hogy nyől! – szólt andalodva.

– Ez igen. Pendül.

– Hamarnap nagyságtok tanácsolására gondolnom kell ennek státusával is! Lehető fel menjen, nem kevésbé akaratom.

A béke ilyenformán félreérthetetlenül meg volt kötve.

A fiatalok a szülék parancsát kívánták elnyerni.

Máriát az özvegy zsámolyra hágatta; aztán ő is mellé állt. Délcegen, kevélyen, minden mesterséges magasító nélkül, csak úgy csupasz padlóról is, másfél fejhosszal emelkedett a leánya fölé, s végre megadta a jelt, hogy a szuperlát leplét elhúzhatják előlük.

Ott álltak a bársony átvetős, lombkoszorúzott, zászlódíszes ablakban. Lent pedig utcák közein, réseken, minden talpalattnyi kis férőhelyre betódulva hullámzott a nyüzsgő, végeláthatatlan tömeg. Polgárok voltak, kurtanemesek, kézmívesek; I. Lajos népe, mely tegnap még a fájdalom 12 jajszavával temette urát, de mára megenyhült, lenyelte könnyeit, s így, egy alig serdült lánykában – az Anjou-háznak egy gyönge aranyága iránt tanúsított kivételes hódolattal – igyekezett háláját a nagy országatya iránt cselekvőleg is leróni.

Állt a kép egy percig az ablak keretében, szinte mintha odafestették volna. Aztán kitört az éljenzés, olyan erővel, hogy rengett bele a levegő. Az ember megszédült, nyomást érzett a gyomrán; hanem azért csak vivát s megint csak éljen, éljen Mária király!

A harangok zsongtak város szerint, és már nem egy ág tört le a rákapaszkodottak terhétől, ahogy azok bolond fejjel még kendőt is akartak lengetni:

– Éjjen Mária király!

Erzsébet neve nemigen szerepelt. A palota másik toronyszarvában sem. De az özvegyet ez nem bántotta. Szép volt... S hát végre hatalmas. És amint az ablaktól teli sugárzásban később visszatért, vállon is legyintette a bajuszát tépdeső palatínust, s fentről, igen-igen a magasból valahonnan, így szólt:

– Pff, mit! Régiekről... Caliguláról... ugyanis a Caligula római császár kedves szava járásáról, emlékezzél uram! „Gyűlöljenek bár, de féljenek!” Minemű balga szamárkiátozásokkal, mi ugyan cseppet sem törődünk!

Laposan nézett, kitartóan, szúró célzatosan.

– Van, aki szeressen – szűrte a fogai közül.

– Nem? A nádor lehorgasztotta fejét.

– Halálból. De igen.

2

A préposti székház vaspaszományos tölgyfa kapuja kitárult. Mintha egy dús virágbokrétát öltöttek volna ki rajta. Rózsaszín, puffos gerezdekre nyíló selyemdolmányos, szűk harisnyanadrágot viselő apródok tolongtak elő. Aranyas abroncs övezte homlokukat, azon felül aranyszövedék háló. Kezükben hosszú, pálcányi vékony szárú síp. A sípokon libegő, Anjou-címeres zászlókendőcskék.

Heroldok voltak az ifjak. Fele részük kiválogatottan búzaszőke, a másik rész hollófekete fürtű. A feketék rózsaszín helyett égkék öltözetben feszítettek. Mindkét csoport a kapu két szélső kőbálványa mellé leállt és sípolt. Olyan kedves látványt nyújtottak, hogy a térséget elözönlő ezernyi bámész nép meg tudta volna őket enni.

– Ni, Forgách Jankó úrfi! – örült egy fehérvári varga, de messze földön híres mester. – Multiban csenálám neki ezt a sólyacipellőt, hogy illik az eszemadtán!

– Ama másik meg Péter. Szinte Forgáchokbul – bólogatott komolyan a szomszédja, egy nem kevésbé tekintetes szűcs. – Ennek pedig én künnjáró mentécskét szabtam, de nyusztbőrrel bérlettük. Igen fő jeles állapotú família ez!

Felekes Miklós ifjú úrembert is volt, aki felismerje. Azonban Szécsi Gál – felsőlindvai, Balog nembeli – Székesfejérvárában szintén már nemegyszer megfordult.

– Hahhó! A Frangepán kisurak! – csapkodta combját egy tört orrú, vigyori legény. – Csatlósuk valék én ezeknek, három esztendőn keresztül! Anyám ölében jobb sorom nem eshetett vala!

Efféle emléke akadt másoknak is.

Egy zsákformán tömör, kebeles asszonyság a Drugeth fiú miatt óbégatott.

– Fiam ez! Úgy tekintsétek! Az én szerelmes fiam!

– A’mert maga röjtök zászlósanya, mifene! – tréfált egy szagittárius. – Csak így világlátni álcázza magát, s alázkodik le közibénk!

– De ha mondom! – sivalkodott a kebles. – Sebőkömmel egybe táplálám, s nem kevésbé, mint saját gyermekemhez, hozzá úgy láttam!

– Hiszen ami azt illesse! – bomlott a szagittáriuslegény, s termetére kacsintván a némbernek, valami csintalan dolgot szólt, amit az embergyűrű bőven megnevetett.

Az ifjak a kapu tövében ezalatt kissé szüneteltették a sípolást. Napszívottan szőke, frissen öltözött úr lépett eléjük. Fiatal volt szintén, de már sokkal érettebb amazoknál, és előttük járó. Ez most mustrát tartott a kis csapat fölött. Itt-ott erélyesen igazított a fiúkon valamit. Bánffynak az orra tövéig lecsúszott abroncsát feljebb nyomintotta hüvelykujjával. Alsánival elrakatta az övébe gyűrt kendőt. Bölcsi Zudar Istókot hátrébb kormányozta néhány sorral, mert ni, hogy megnőtt ez a fiú! Csak most itt a szabadban vette észre. Ozorai Fülpösfia Fülöpnek elmutatta: ne marokra fogja már azt a sípot, mint a sunkacsontot! Mert ez csak olyan nemrég lett nemes gyereke volt. Kézműves családból manumittálódott, s mozdulataiban még érzett a darabosság.

Más néhányakat a szőke úr helyénvalónak találta újfent kitanítani, hogy a szerszámot keményen dolgozzák. Mert úgy tetszetős a zene, ha nagyokat sikolt. Sípban, éneklésben, abban rejlik a szépség, mentől hangosabb.

– Nem baj inkább, ha kevéssé mellé is fut a hang! Ez hibának még kántorembereknél sem számít, ha szavuk egyébként jó erős és reszkettetős.

Megértették az oktatást mindenek s Forgách Balázs prefektus most elvált az ifjaktól. Kissé unottan is... Kifáradt a kölykekkel bíbelődésből. Királyi pohárnokságra emlegették már egy éve formán s hej, nagyon, de nagyon szeretett volna inkább oda beljebb, a felnőttek közé, az udvari belső rendek sorába tartozni!

Azok is érkeztek.

A Boldog Szűz egyházában hatalmasat döbbent a harang; ugyanaz, mely minap az elhunyt király elődöt, Nagy Lajost temette. S erre aztán a többi fejérvári harangok is, mind...

A vasvitézkötéses kapun elsőnek egy középkorú, délceg külsejű férfi lépett ki. Zöld tarcolánköntöst viselt, szűk harisnyanadrággal, mákszínű, nyestprémes mentével, lóding módra; azért valami eltéréssel mégsem egész magyarosan. Derékba szabott dolmánya ennek az úrnak nem volt. Helyette csípőn alul hulló selyemtunika-féléje volt. Ez tehát lengyel. Bölcs nyugalom ömlött el a beretvált arcán, mely így a lombos szőrmagyarok közt szintén szokatlan. Valamint a mesterséggel tar fejtető, középütt egy meghagyott tinccsel.

A néhai Nagy Lajos király unokabátyja volt ez a kellemetes úr. Oppelni, másképp Opuliai László herceg; Piast rokonság és Hédervári Kont Miklós után valami pár évig magyar palatínus. Most az jutott tisztségéül, hogy Szent István valóságos koronáját hordozza a jövendő uralkodó előtt.

Rögtön leborult látására az egész ezernyi nép, s a szívekre oly nehéz, édes, mámoros, különös érzés szállott, hogy az emberek szinte fulladoztak elfogultságukban.

– István! István! Imádd Istent értünk!

– Könyörülj rajtunk, magasságos atya!

Ilyenféle fohászok és szinte kínos nyögések hallatszottak. Magának László hercegnek is párás volt a nagy, békés szeme. Látszott, hogy lengyel származás létére is, ez jól tudja, mit visz... Egy vérben, viharokban próbált, Európa-első nemzet megfakulhatatlan reményét.

Amerre lassú méltóságteljesen elhaladt László, a térdeplő sokadalom mellét öklözte, s vezeklőport hintett födetlen fejére. Felpillantani sem mert a tisztelettől, csak mikor a heroldok lábdobogásából megértette, hogy azok most már előzködésre futnak, a legszentebb jelkép előtt fújni a sípot. Akkor engedett a kifejezhetetlen szorongás, nyomás. A térdelők felkeltek, s lön a szemeknek víg továbblegeltetése.

– A kormánypácát Garay nádorespán viszi!

– Ez megintelen Stiborici Stibor úr, az országalmával!

Sötét arcú, valóságos lábon mozgó vagyon volt a temérdek mágnás. Szintén lengyel vér. De egyébként a két testvér birodalom királyközösségében hű magyar tisztségviselő, és jóformán az egész Vág-völgyének földesura.

– Haó! Laczkffy uram! No, ez kitett magáért!

Kellett is! Szent István kivont kardját csak nem hordozhatja valami törött-marott ember? Sem a lengyelek mögött a magyar méltóságok lemaradni a kerek világért nem akarhattak. Kinek mije legbecsesebb, legleültetőbb, azt húzta, pántolta, tűzdelte fel. Kisebb forma fejedelemség lenne vásárolható azon, amit például csak az egy Deméndy László váradi püspök is ornátusbeliekben viselt. Lévén hogy a Pacificálét – a békefeszületet – meg ő vitte a menet előtt.

Alsáni Bálint pécsi püspök, egyetemi elöljáró és titkos vágybeli bíboros sem hagyta azonban Biharnál a pálmát! Körpalástja magában megállt volna a földön, ha kilép belőle. Annyi volt a bele szőtt, meredek, valódi aranyszál. De viszont ha valaki a Crux Legationist: az apostoli keresztet tartja... ugye! Hát az se a szegénylegénységből kerüljön. És erre Bálint püspök igazán vigyáz.

– Ohé! Ó, ó! A drágaság! A kedves gyönyörű!

Most egyszerre ilyenféle kiáltozások hallatszottak, s már igazán senki sem tudta, mit is kezdjen örömében.

Mert jött simontornyai Laczkffy legifjabb István, a főlovász. És ez már egyenesen az új király aranyrokolyás főlovát vezette fékemlejénél, s ez az uralkodójelölt nem más volt, mint egy tündelevény, ifjú, angyali szűz... a Mária.

Meg kellett az embernek a szemét dörgölnie, és megbolondulni. Meg, tisztára meg kellett itt bolondulni.

Ennyi csillogó minden! Bíbor... Aranyak...

De maga a lány! E hosszan vállakra bontott, barna selyemhajzat! Szent Cecíliás tekintet! És csoda, csodára szoborszerű arcocska!

Ennek jogara alá esni! Mi?

Semmi sem elegendő. Vért bocsátani, és rögtön halált halni érte. Az is kevés.

A tömegen valóságos düh vett erőt. Rohamozásra, talán, hogy széjjelszedésre nyomult, és ami virága volt, dobálta a – kipp, kopp – kényesen csattogó aranypatkók elé; e zsendülő hajadon elé, aki felnőtt módjára szabott bíborköntösében, mint aki egyenesen oltárképből szállt le... s oly szende és komoly... S ez azért, hogy tud jobbra-balra a kézfedelével kedvesen inteni?...

Szinte már földrengésszerűén morajlott a térség. Az udvari mileseknek erőbe került, hogy a szeretet elől védő sövényt megállhassák.

Nehezen csak meglett. A lányka baj nélkül továbbsuhant. Aki pedig utána jött – Erzsébet, az özvegy anyakirályné –, azon már magától is lehűlhetett mindenki. Olyan méltóságteljes volt. S érezte. És éreztette... Ennek az ezernyi lelkendező lélek mintha ott sem lett volna. Tekintete áthatolt. Fent valahol a hetedik égben járkált.

Azért most itt is éljen... Mert az örök gyermek nép közben belemelegedett, hogy ma mindenki... Hogy ma ne gyűlöljön... ez örömnapon. Ezt meg ne rontsa káros rossz emlék, gyanú, itt-ott fülbe került, kósza szóbeszédek! Mire? Lehet, a gonosz hírek fele sem igaz. S azonfelül is, anyja amaz imádatos Cecíliácskának ez a nő.

El is lejtett már. És az alacsony rendeknek itt most olyan színjátékot mutatnak... két hétig csűrdöngölőt táncolva vonhatja utána a robotot.

– Ihol zászlósuraimék!

Elsőnek Szécsi Miklós országbíró jött. Udvari belső, száraz, pompás, vén emberke. Még a szőrszálak is előkelő sápadtan meredeztek ki a füle lyukából. Majd végre aztán egy kis jóízű kirüffenés is adódott, sorakozván Zámbó Miklós királyi tárnokmester.

– É, a pöfeteg hasú!

– Talyigán kellene előtte tolatni...

– Bezzeg akkor rögtön Ákos nembeli Pelsőczi Babek György urunk következik!

Mert ez meg a királynéi kincstáros volt, s köztudomásúlag nem utolsó célja életének, hogy tartsa amavval a lépést. Itt-ott le is hagyja... orra alá bűzöljön... megkeserítse világonlételét. Nyilván azért is visel most párducbőr kacagányt, holott Zámbó csak palástot – bár ékköveset.

Ezek is elhaladtak.

Thomaj nembeli Lossonczy Lászlóra került a sor.

– Lássuk, a híres Erdély mit tud!

Mivel László ennek volt vajdája, s képében járt. Járt?

De bizony! Hömpölygött. Csuda jól gyümölcsözhetnek a transszilván várak, szász városok, székely székek birodalmai, királyi jövedelmek harmada, negyede!

– Maruson lemenő sónak is harmada! – jegyezte meg egy fontoskodó deák.

– Kétszáz színmarha a székely ököradóból! – tódította a mellette álló polgár.

– Havonkéd száz arany, csak asztalköltségül!

– Szászoktul... A Szemmárton-napi Martinsis... Évi ötszáz márka ezüstök!

De a tintafogyasztó nem engedte jólértesültségét!

– Andreanum! – licitált. – Vajdáknak járó szálláspénz... mint afféle állapotocskákban törvény, úgy lenni...

A polgár sem hagyta. Gőgös tokát eresztett.

– Ezt is hogy említsem őkelmeikről: olajok! S hát az olajok? – tudakolta. – Kenézektül e hazába behozatott némely föld népei... és azok megparancsolt ajándokai? Vagy gondolja kend, a királyadóbul, ugyanis a húsvét-pönkösdi quinquagesima fizetésiből talán nem csurran-csöppen?

Legyintett egyet.

– Juh! Kisbárány! A kecske... kecske után! Vagy a méhkasok! Mi?

– No, ezt én sem reménlem, távol legyen! Evvel rokon képtelenségeket, uram, magunk sem gondolunk...

Az erdélyi szőlőskertek sem rosszul ereszthettek, mert hatalmas, borbunkós orra volt a derék László vajdának. De ám egy rubintja is a süvegforgójában! Nem sokkal kisebb egy aszú szőlőszemnél.

És mindeneknek nagyon hízelgett, hogy ilyen szépen meghizlalták ezeket a szép urakat.

– Alsólindvai Bánffy Istók szlavón bán!

– E meg a Bebek Imreh. A horvát-dalmát!

Megéltette az utca mind a kettőt. Sőt Liszkay Pál macsói bánnal együtt, még Mircea vajda szörényi bánt is. Hadd örüljön! Nem vérnemzetből álló, nem kebelbéli ugyan, csak oláh fi, amolyan havaselvű szegény, de ha egyébként semmi rút praecedentiakívánások nincsenek, s ha most éppen magyar tisztséget teljesít: üsse kő! Megférünk! És lássa, mire vitte volna, ha átalmagyarnak jön e világra!

Zovárd nembeli Bölcsi Zudar Péter oroszigazgatónak talán esztendeig is elhímezgettek a köntösén. De ennek mégis a szakállán kapaszkodtak meg inkább a szemek.

Micsoda szakáll! Bizserítően selymes, barna. Mitől nő némelyeknek ilyen szakálluk? Örök titok. Bár lehet, hogy az agykoponyában rejlő tudomány neveli. Mert ennek az úrnak nyugodt-halovány arcán olyan okosság és jóság tündökölt, ami igazán ritka.

– A boldogult Lajos nem különben, hanem mint édes testvérét tekintette!

No akkor hát:

– Vivát!

S megéljenezték. István pannonhalmi apátot is.

– Semmi barátok s papok hazájuknak, uram, nagyobb hasznot nem hajtottak, mint e bencések hajtottak Magyarországnak!

Beletartott jó időbe, amíg a menet elvonult. A budai és székesfejérvári polgárok zárták be a sort, kísérvén az országnagyokat a Koronázó Szent Szűz-egyházig, melynek bejárata előtt rendet álltak. Ősi kiváltságuk volt a királyültetéseknél a díszcsapataikkal templomi őrséget adni, a nemzet ősi országzászlóját tartani.

Velük együtt most már a nép is kívül rekedt. Be a csarnokba csak a hivatalos előkelőségeket engedték. Mint az eddigieken felül, többek közt: Kóroghy István ajtónálló mestert; Drághffy Sándor asztalnokot; Zudar György pohárnokot. Másik Zudart – Mihályt –, a főkomornyikot. Telegdy Miklóst.

– Ez is főkomornik!

Most lépett a templomba Temlinus Szentgyörgyi gróf úr. Majd a modrus-vegliai Pierlon-Frangepán grófok mentek át a rostán. Mind János s mind István.

– Micsoda szálnövésű, déliesen barna lovagok!

– Fejedelemlányok férjei!

Megint Hunt-Pázmán nemzetségek jöttek... Perényiek... A hosszú sor után végül Lukács főtisztelendő, az óbudai Universitas korlátnoka haladt, s külföldi követek, tudósok. Legjelesebb tollforgatók... a képírás és véső arisztokratái... Hátha megmozgatná őket az a rendkívüliség, hogy előszörre koronáznak asszonyt Magyarhon királyául? S hozzá teljes férfijogú királyul? Mintha ember volna, s nemcsak egy szegény kis árva lány.

– Aligha adódik több ily eset, uram, ez haza történetiben! – törülgette szemét a fehérvári bíró.

A vártartó komoly tekintettel nézegette az őszies eget.

– Ezt is másért, mint Nagy Lajos emlékezetiért, bizony el nem követtük!

3

Mire a hátuljövők beérkeztek a csarnokba, az elöl járó rendek már el is foglalták megszabott helyeiket, és kezdődött az országos ügy.

Opuliai László herceg a koronát, többiek a más királyi jelvényeket fel az oltárra vitték s helyezték. Hasonlóképp oda tétetett aranypokályban a szent olaj is, melyet majd a felkenéskor használ Kaplay Dömötör, az agg bíboros érsek és egyben a királynék kancellárja.

A galambősz főpap már teljes egyházi díszben, oltár előtt várta a leendő királyt, aki számára sátras trónust készíttetett a lépcsőzet mellé, míg a fejedelmi anya és testvér szemközt, az udvarlóhölgyek és zászlósurak pedig kétoldalt a szentélyben s a hajóban táboroztak.

Amint az édességes kis teremtés elérkezett az oltárhoz, a fejérvári kanonokok mindjárt közrevették. Egyikőjük a földön hömpölygő díszsubájától szabadította meg: másik kettő ezalatt a vállain motoszkált. S hát valami fortélyos gombnyomástól földre leomlott a fejedelmi pomparuha! Egyszerű, hosszúing-formájú, atyját gyászoló, durva, fekete darócköntösben maradt ott a drága Anjou-sarjadék, és alázatosan meghajtott fejecskéjével, bontott hajával olyan megindító látvány volt, hogy a szent csarnokban már megint hallani lehetett a tömegek nehezülő lélegzetét.

Jézus Isten! Mindez pár lépésnyire a benyílótól – Szent Katalin kápolnájától –, a minap temetett atya végső nyughelyétől!

Ritka szem állta ki keserű és édes érzéseknek e túl gyors váltakozását könnyek nélkül. Maguk a kanonok urak is megilletődöttek voltak, amint kézről kézre járattak most egy valóságos papi albát, majd cingulust és dalmaticát, s ezeket az egyházi ruhadarabokat az elfosztott pompa helyett a törékeny leányalakra öltötték. De példázni kellett ezzel is, hogy nem holmi királynőt, hanem Rex foemineust: minden tekintetben férfinak számító királyt koronáz itt ma a birodalom.

Meglett a papi dísz, és Máriát most két vezető püspök fogta közre. A bíboros érsek elé haladt velük, s mint csak egy legalacsonyabb kis szolgáló, alázatosan térdet hajtott. Benedek veszprémi püspök, a legöregebb főpásztor pedig felvetette ekkor a fejét, és vastag, kissé rezes hangon megkiáltotta a prímást:

– Főtisztelendő atya! Egyház óhajtja, hogy e kiválasztott lovagot királlyá kend föl!

Semmi „nő” vagy „né”. Lovag és király. S csend a roppant boltozatok csarnokában.

Az apostolfejű agg – noha még mindig huszáros és sasosforma férfi – nem mindjárt felelt. Valami úgy összeszorította a szívét... A második, ama gyenge emberi természet. Balsejtelmű gondolatok... Hogy trónba ez ártatlant... alig letett játékocskái után... s mire! Mire! Mily iszonyú nehezen igazgatható, csálra-hajszra széthúzni szerető, szilajcsikó-nép fölé! Mennyi nyögesztő teher és kockázat!...

Szánta.

De csak erőt vett mégis, és a szükséges, szép, kemény szigorral visszamennydörögte a szertartás igéit:

– Méltó ezen kitüntetésre? Mire Benedek viszont:

– Azmint bölcsességét és az ő erényeit esmérhetjük, legméltóbbnak lenni tudjuk – s országra felette üdvösnek.

Ismét leszállt a nagy pillanatok tömegcsendje. Majd a Teremtő hozzásegítette vén szolgáját, hogy amire kötelme köti, azt egészen és igazán végrehajthassa. Súlyos feladataira emlékeztette ezt a különös férfi-nőt, e királyjelöltet, kihez hasonló e haza históriájában még elő nem fordult. Idézte honültető István szellemét. Sorolta mind az Árpád-nembeli szentes boldogokat. Névről nevezte nagyatyját, atyját, s példájuknak mindenkor szem előtt viselésére sok szép kegyelmes intésével tanította és intette.

– Ráígéred magad?

– Én igen – hallatszott, mint kedves kis ezüstcsengő. – Szentül mondom, hogy mindezeket elejétől fogva megtartándjuk.

Nem elég.

Hozták az evangéliumot.

A leányka ráhelyezte két ujjacskáját, s kezdte a királyesküt, az embertől telhető legnagyobbat, mert emberek százezreinek sorsát forgatja majd az!

– Három személy egy bizony Istennek engedelmes szolgája leszek, s törvényeinek szót fogadok...

A segédlő pap – kis, zömök, hasbavállas, nemigen mágnás orculatú, de jóságos tekintetű egy ember – legott észrevette, hogy szűk lesz a fény, és nagy gyakorlattal beljebb kallantotta az eskümintához a gyertyát.

Mária arca túlvilági sugárpermetegben fürdött.

Mély lélegzettel folytatta:

– A katolika szent hitvallást, kit az egyház tanít és papol, meg nem szegjük. A római közönséges egyházat, kiváltképpen is a Szent Adalbertus és Szűz Mária egyházait és a többi, vezélletem alá eső egyházakat, melyeket a jó Isten reám bíznája, püspökeivel és igazgatóival egybe védelmezem és tisztölöm...

A kanóc sercenése itt zavarba ejtette kissé. Nyugtalanul köhécselt. Az atya azonban rögtön odavájta körmét az elveszített sor alá, s erre ő megvigasztalódva továbbhaladt:

– Római pápa úrral, sem az ő tagjaival nem ellenkezem, sőt ezeket inkább oltalmazzuk! Egyház jussain sérelmet nem ejtünk, így a hozzá tartozó jószágokon sem. Rendelésit és poroncolatait e tartományokban meg nem töröm.

Lap végére ért.

A tisztelendő roppant jártas sebességgel fordított, s közbe még előre súgta is a két bekezdő szót:

– Rám bízatott hazát...

– Rám bízatott hazát – fohászkodott neki újból a kissé már fáradó hangocska –, szintúgy a királyi jussokat nemhogy kevesbíteni, ellenben öregbíteni fogjuk, és az elidegenített részeket a mi tehetségünk szerint reannektáljuk...

Ez csak olyan formabeszéd volt, mert a dicsőült Lajos alatt ugyan egy rög el nem veszett, sőt inkább tíz tartomány hallgatott a nagy király keze alá, s ezekkel három tenger: úgymint Balticum, Adriaticum és Feketetenger. De azért az esküt – mint szokás – mondani kellett.

– A színnemzet atyafiakat, tehát bizony a nemességből álló sok szép úri tagjait e hazának régi helyes jogaikban marasztom... őket zsarlók hatalmából mindenkor ki fogjuk menteni.

Hők!

A leányka szeme most megrezzent, s arca mélyen elpirult. Ezt is nyilvánítsa-e?

Ám a szekundáns nyomban rá pillantott, hogy: de nagyon is! Amire szégyenbe sülve suttogta hát:

– Törvényes házasságban élünk, s evvel beérendjük az írás szava szerint: „elhagyja férfiú az ő atyját s anyját, és egyesül...”

Most még ijedtebben csillant a kérdés.

A tisztelendő szeme azonban megint igenlőleg csipogott vissza.

– Telyes tökéletességgel mint fiember kelletik szólanod! – berbécselte halkan.

S hát megígérte a kis szűzvirág, hogy „feleségével” egyesül, és ketten lesznek egy testben... S amit Isten összekötött, azt ember ne válassza szét...

Ezentúl már csak az volt soron, hogy:

– Hatalmas Isten népének, kit ugyanő reám bízott, épületire leszek, soha pedig lenyomulására, és nem fogok törvényes ítélet nélkül senkit lábáról ejteni, sem az életből eltörülni, gyönyörködvén igen a zsoltár szavában, hogy...

No, még egy csepp erő!

Sikerült. Kivágta:

– „Boldogok, kik megőrzik az ítéletet, s mindenkor igazat cselekszenek...”

Aztán esküdött a kicsi lélek egyenkint és összesen, az Úr, a Boldog Szűz s valamennyi szentek előtt, majd a koronázó érsek lábához borult.

– Bocsásd mostan reám a te áldásodat... Ez is meglett; mire a muzsika zendült:

„Mennyei Atya, felséges Isten, irgalmazz minékünk, megváltó Fiúisten...”

Fent a kórusban a Mindenszentek borzongató litániáját énekelték. A prímás székébe ült, hogy a királyjelölt térdeltét fogadja. A kalocsai nagypap segédlete mellett fel is adta ennek vállaira és karjaira a szent kenetet. Akkor ismét főruháiba bujtatták a hajadont, s felvezették a lépcsőn, ahol végre helyet foglalt a trónban. Kicsit bizony esve formán. A böjtölésteljes siralmak, bő vétkezések, öltözések, itt ezek az egymást követő szermozdulatok már nagyon kimerítették.

De csakhamar rendbe igazodott megint. Szeme anyjának pillák alatt bujdosó, csendesen rá tüzelő tekintetével találkozott. Jól tudta, hogy mit üzen az a két, vonalnyi szűkre húzott szemrés! S az evangélium után már maga bánt el hermelines köpenyével, lábait pedig okosan kirakta, hogy Szent István harisnyáit, saruit fel lehessen vonni rájuk. A dicső palástnak ügyesen aláforgott, majd átvette István kardját az érsektől. Kihúzva megkörözte a levegőben, és mint eleget gyakoroltatták is: bal hüvelykujjával végigtörülvén, szelíden a tokjába visszabocsátotta.

Most jött a nagy perc, mely odakünn jeles lövésekkel celebráltatott!

Kaplay Demeter érsek Szent István koronáját az oltárról felvette, s három ízben erősét rivallva – magyarul – ily kérdést tőn:

– Akarjátok-e királyotokul ez Marját?

A lég megremegett az igenlő kiáltások robajától. És ez olyan megható volt, amint egy kemény, csatákon forgolódott nép legfőbb férfiai urokul fogadnak egy kisvirág-lánykát, hogy a halálnak ily ritka szép bizonyítékára a többség magát valahogy mindjárt még többnek s jobbnak érezte, a főasszonyok pedig hangosan felzokogtak. Egy pillanatra Mária kezében is megrezdült a kormánypálca. De anyja szemének vaskapcsa többé a Te Deum végéig sem engedte el.

4

Ezt az időt, mely alatt a tizennyolc éves angliai Richárd, a tizennégy esztendős francia VI. Károly és a szintén kiskorú dán Erich mellett az európai gyermek királyok száma eggyel megint szaporodott, némelyek azonban igen furcsa módon használták fel.

A templomhajóban egy paripafejű, nagy állú uraság – név szerint Korpády János délvidéki nemesember – óva hátramormolt a mögötte ácsorgónak:

– Summatim: s hát lesz lakoma, de minekünk nem tálaztak... Csak így száraz korcsománk lőn...

Hédervári Kont István Győr megyei főmágnásnak szólt ez a megjegyzés. Ő éppen az anyakirálynő nézéséből ébredt, és szemének acéltükre sötét volt, rossz emlékek suhanó képeivel teli, kemény és engesztelhetetlen.

– Engem, tudom, meg nem híjtak, s mint értem, senkit a ligából...

– Baj is a, no! Kár nem esik, mondván...

– Sszt! – hajolt be elibük Korpády szomszédja, Szerdahelyi Koron Péter lovag, és fojtottan nézett. – Vigyázzonak kegyelmeik, ember meg ne siketüljön... Templomot, kedvesem, ne zúgjuk. Mink csak azért összegyövünk...

– S hol? – seppegte egy sovány: Jánky László, a Korpády túlfeléről. Előtte dörmögött valaki. Cigányos arcú, rendkívül mogorva, szikár férfi. Színleg mintha imaszöveget dünnyögne.

– Istvánfia János, dettó Hédervári Kontnál, győri kanonoknál, az itt, Fejérvárott lévő portáján, amint megesteledik...

– S mi lesz a cégérünk, jelünk?

A válasz annyiba maradt kissé. A cigányforma Horváthy János – Bánca nembeli, különben déltartományi bán – a szentély felé tekintett, és elkezdett hirtelen, a mejjét verve poklonyázni. Mert a rájuk szakadt csendben, ott elöl épp most történt az új király megáldoztatása, s ezenkívül éppen Alsáni Bálint pécsi püspök, régi nagy ellenlábasának szemét kapta rajtuk. Csak amikor az a kellemetes, sima, de isten tudja, mit s mit sem gondoló pillantás megint tovaködlött, adta meg a feleletet, amit a csoportban állók, úgy látszik, valamennyien tőle vártak.

– Egy legény... A ház eleiben... Majd a sárhányó mellett ül, s furolyázik.

– Bébocsáttatásnak clavisa? A jelszó?

– Azont. „Furolyácskám”...

Csak most tűnt ki, hogy innen-onnan összefutó szálfonadékban, egész jelentékeny kör: bizalomra titkon egyesült testület van itt jelen. Zsongó harangveretés és pénznek a nép közé hagyományos kiszóratása közepett is ezek egymáshoz lehető közel maradtak, s cammogva kísérték a Péter-Pál-egyházba Máriát, aki ma fog előszörre nyilvánosan bíráskodni, s aki immár az egész birodalom feje volt, éppen csak... No de ők erről most nem beszéltek.

Szerdahelyi valami kicsit... Hogy ő innen a Márton-templomba ugyan tovább nem vonul, disznószüvette! Kifáradt a színlelésekből! Ót is azonban különféle szemöldökkígyóztatásokkal letartóztatták. Veszteg legyen, ne mozogjon, megárt!

Maradt is hát aztán Szerdahelyi, noha Korpádyval együtt csak úgy hátuljáróban. Az ezernyi nép pedig összezárult mögöttük, mint sebnek túrja forrad, vagy hajótest mögött a víz...

– Éjjen Mária, Márjácska király!

A Márton-egyház lépcsőin már sokkal vígabban lépdelt fel a kis hölgy. Hiszen utolsó vizsgáját teszi! S eddig még minden sikerült... Nála szokatlan egyenesen állt ki a toronyablakba, honnan a világ négy tája felé, no, ha nem is éppen vágott, de László nagybácsi keze vezérlete mellett elég csinosan elmutogatott, annak jeléül, hogy kész e birodalmat erről-amarról, mindenfelől, vitézi kardjával is megvédeni...

Ez volt a köteles szertartások vége. A nép lassacskán mulatságaira oszlott, ő pedig a külön meghívott vendégekkel szállására tért, ahol ugyan még mindig a terhes koronázópompában, de legalább már valahára ennie lehetett.

5

Fehérvár utcáin hullámzott a nép. Hiába, örömöknek az az igazi ideje, mikor az alkony leszáll! (Noha komoly munkába az egész áldott szerdai koronázónapon sem fogott senki.)

A langyos párában kacarászva sétálgattak legények, lányok. A tánc nagyban állt a piactéren, s boldog ökörsütés. Kiderült, hogy a hajdúk a bécsi kő helyett hirtelen csak erre kanyarodtak, a hizlalt baromállatok itt a fejérvári határban keltek el, s ezért ma különösen finom a lacikonyha. De senki sem aggódott. Mert ugyanúgy az is kineszlett, hogy a zenebonás hírű hajdúhordát az elüljáróság mindjárt a vásár meglettével kiparancsolta a környékből, az utcákon pedig rendtartó fegyveres róták járkálnak.

Olyan kevéssé akadt azonban dolguk, hogy egy-két pofa borra, valami kis lesi húsra később maguk is betámaszkodhattak némely korcsmáitatókhoz. Sárga jelpántlikás némberek őgyelgéséről, káros kötéltáncosokról, kardnyelőkről s más efféle csürhéről itt ugyan álmodni sem mert senki! Jaj, ez nem Prága, Pozsony! Nem Buda, sem Visegrád! Itt a szép hazai erények legtisztábban megőrzetnek, és aki polgár a feleségével ország szerint kérkedni akarna, elég, ha csak annyit mond: fehérvári... Ebben a szóban már minden megvan, ami jó. Királyültető, az angyalok koronájával koronázó város ez! El nem ejti a nevét! S ezért hibátlan rendben folyik a vígság, lustos beszéd elő nem fordul, és a járókelőcsoportok a szembejövőknek tisztességtudóan kitérnek, mint előbb annak a felleghajtó köpenybe burkolt férfiúnak is... Kicsit ugyan szájvégből megmosolyogták, hogy talán hideglelős – de semmi.

Sugár alak volt ez a magános uraság. Hajlékony. Ami kevés arc a saskeselyűtollal prémezett nyári süvegéből kiötlött, az olajbarnának tűnt, szeme feketének. Pedig csak mélyen ülő kék volt az. Bár ha fekete is! Lehet, hogy délvidékről való az úr. Vannak itt most mindenfélék. S menjen.

Hát ment. De különösképpen a nagy bizalomban nem látszott megbízni. Házak ereszalját kereste ez, ahol árnyékabb az árnyék. S ahol az utca ürült, ott mindjárt vidorabban haladt; míg egyszer aztán el nem botlott. Egy zsendelyfödélű, rendkívül úriságot lehelő portánál történt ez.

Az idegen valamit dünnyögött, s szimatolva tétovázott. De azonnal visszatért határozottsága. A sárhányónál egy guggoló alakot vett észre. Éppen ujjasába törülgetett egy furulyát a fattyú. Majd maga részéről is megpillantva a jövevényt, tüstént megint szájába vette a muzsikát, és bárgyú képpel csak mondta, mondta... És nézte, hogy az embere nemigen díszes. Amolyan abaposztóbeli...

Ni, a lábát most a lépcsőre próbálgatja!

Egyszerre felvágta állát a legény:

– Hők!

Nem volt már bárgyú. Foga sövényét mutogató farkas. S a szeme villogott.

– Mesmerre! Hová?

Az idegen lebigyeredett a vállán keresztül:

– „Furolya”... no!

Mire a fickó megvigasztalódott, és az állát ismét szépen leengedte. Sőt nem is egészen paraszt-magyarul:

– Szolgálatomat jelentvén... Az úr pedig be.

Ez mostantól így ment többször. A vastagodó homályban mind sűrűbben merültek fel hasonló kósza árnyak. Ezek sem pompára öltözöttek. Míg egyszer csak senki sem kezdett többé jönni.

A legény várt még néhány tyúktojás-főttetnyi ideig. Aztán ügyesen felugrott, leporolkozott, nadrágleffentyűjébe bökte a furulyát, és belül került. A kaput becsapta, reteszét előreszöktette, keresztbe az átlóvasat, és bele a pöcköt. Odabent foglalt helyet, a porkoláboknak rendelt szobában. Tollas buzogányt fektetett át a térdén, egy jó hosszú vadölő kést az övébe, sívó kardot mezítelenül az asztalon végig, s hallgatott.

Pedig nem volt egyedül. A rostélyablakos odúban, a padló döngölt cserefaporának fanyar párájában és egymás leheletgőzében rezsegtek itt az emberek. Közrendű nép. Csupa mérges, harcos darázs. Fegyveres martalóc. Mogorvák. De azok is csendben maradtak. Valamiért az most nagyon így kellett. Fejük forog rajta. Sőt nemzetségük eltörültetése is hihető.

*

Fent ezalatt a háziúr – Istvánfia János kanonok, szintén Hédervári Kont atyafiság – sorba kezelt az érkezőkkel. Nemsokára ültette is már őket. Szép asztalt tartott: kamukaabrosszal terítettet, selyemcsipkés kerületűt, receközepűt.

Míg az ezüstkanna a kézmosásnál körbefordult, sőt míg a bő ételek előtt járó gyertyás, pálcás, tálfogó és szolgáló inasok az ételt utolsó fogásig megint le nem hordták, nem volt más beszéd, mint ami evéshez illik, s az egész vacsora a maga komorságában rendes királyi gyásztornak látszott. Amint azonban az inasfiak a szűrüket ajtón kívül tették, a vendégek – mint akiket valami titkon megszúrt – egyszerre felvillantak, és a háziúr, egy zömök, lepénytokájú ember, tenyerét mindjárt a serlegére borította.

– Hát, uraim, jeles és tekintetes nagyságosok, vitézlő jó barátaim, hát mivelünk aztán rútul kijátszottak!

A szemek lobbot vetettek, s fojtott, szíveket nyűgöző csend... Először egy szőke, békaféle ábrázatú férfi, Szöglaky mozdult. Elvetette hosszú karját, és ökle viszájával asztalra ejtette a kezét.

– Úgy hát... igen. Meg sem kérdeztek minket a trónöröklésbeni tetszésünk felől! – mondta, s behajolt, kiitta poharát a keserű fenekéig, és avval az edényt zuppanva tette le.

– Déltartományoknak ebben mintha legkisebb szavuk sem volna! – hahotázott fel szárazan Korpády János, de a nevetése görbe útra tévedt, s az úr jócskán elvesződött. A többiek ezalatt elfogultan hallgattak. Távoli lélekkel egymásra és valahová a bizonytalanba meredeztek.

– Méltóságos atyafiaim, kérem az uraimékat: rendes királyi tanács felöl ki tud? Bezzeg kimaradánk abból is!

Ezt Dán Mihály nyikorogta; egy temesvári, epés, értelmes külsejű és vékony, csukahasú ember. De Horváthy László – a János bán és Pál zágrábi püspök testvéröccse – széles katonatenyerével ellegyintette:

– Megy király s jő király... És mindez hírünk nélkül!

– Ha csak az a baj! Holnap utólag elindul a hír! Egy füst alatt csapják orrunk elé Lajos halálát meg a koronázás kész megtörténtét is! Nesze, kutya, csont! – tört ki Szerdahelyi Koron Péter lovag, és ábrázata mérgében szederjes lett.

A fojtottság feloldódott. Már nyíltabb beszédek hallatszottak. A vendégek, akik új arcokat is láttak maguk közt, s eddig egymást tapogatták, puhatolták, figyelgették, úgy vették észre, hogy lehet... Lehet.

– Hát nem is köteles ez az állapot akkor mireánk!

– Elrágta eb az orvét!

Itt Hosszúbácsy egy csúfat szólt:

– Sem sáfrányos pulya, sem pedig ilyen s ilyen némber – szidva mondta – nem járhat előttünk! Férfi vagyunk, hazabeli jó rendek, és jussunk lett volna az ország gyűlésén jelöltet tenni.

Egy recsegő hang, a Poháros Pálé:

– De ám főlator Garay szerencsefia sem köll, kinek már csak keze alá sem szólhat senki! Hát ki ő, mi ő, hogy a náció egészlen tőle hallgasson, s őt udvarolja és venereálja? Kérdem! – s körülnézett. – Vajon mi okon kelljen a tőle fúvandó táncot járnunk? Mivel oly hatalmas felettünk ezen úr?

Kun Miklós, mint egy vadkan, úgy fútta, böffente magát:

– Tanácsolom, hogy az öreganyja meglátására menjen! Már irtóztató nagyot tulajdonít a személye felől! Ületin is kifényesedik a méltósága, mint a sárgaréz!

– Pedig még ismerjük a bálványt szivafa korából, onnan közzülünk! – hadonászott nagy szesszel Horváthy Laca.

– Úgy-úgy... És reánk semmiképp sem néző, teljesen csak privátus dolga a királyi családnak, hogy holmi nyalavári emberecskék neki a Mária királysága felől ígéretet tőnek; de nem országos ügy! – szekundált Jánky.

Mások meg azt az időt távoztatták volna, mikor majd a lány király jövendő férje, Zsigmond markoláb pípeskedik előttük.

– Nem elég kárt okoztak a hazának a németek és csehek? Szűk cse nadrágba nem bújunk! – bátorkodtak egyre többen. Sőt a fiatalok már az asztalt verdesték.

A háziúr rózsás orcáira szemérmesen lebocsátott pillái mögül bájosan és lágyan mosolygott. Egyelőre tetszett neki... És lopva Hédervári atyafiát kémlelte, hogy: hát annak? Hal a gelesztába kap-e már? S mért nem beszél? Hej pedig... Ha ez úgy egyszer beszélni fogna! Ha ebből ki lehetne piszkálni, hogy például belső hiteles-kedves emberként, mért fordult volt olyan máról holnapra az anyakirályné ellen, mint a szélkelep! Mondják, pontosan a boldogult úr halálhírvitelekor... Verőcén... Vajon mit láthatott ez ottan? Min érhette a koronás némbert? Azt bizony tudni nagyon, de nagyon hasznos volna! Csak hát István hallgat... s ne adj’isten! Legfeljebb a Szent György-lovagúri kötelmeit hánytorgatja. Pedig hát akkor meg éppen! Éppen annál csiklandósabb lehet a dolog... Ha lovagságra menő a csend...

No, mindegy, fő most, hogy az ügyek itt rendben gördüljenek, s a zsibongás azért túl nagyra ne nőjön! Amiért is János egy kínálkozó percet felhasznált:

– Hagyján, urak! Csendesedjenek az elmék! Nem ott van a főbaj, hogy ezek így lennének, hogy a nyalaváriak így kisürgették a koronázást, mert avval, hogy mi nem készülődhettünk, ők a csupasz időn kívül még egyebet nem nyertek. Hanem... ímhol az igaz reláció! Majd Horváthy János barátunk elibénk terjeszti.

És gyöngéden megpacskolta az asztalra ereszkedett szomszédja kezét: – No, uram! Édes uram! Hát Istennel... Kérjük.

*

A setét ember, aki eddig komoran és elszármazott lélekkel látszott töprengeni, hátradűlt székén. Vékony ajka ébredezve vonaglott. Szép, kemény sasorra érzékeny hólyagzásokkal szedte a levegőt. De mondta is már... hogy ésszerű, vitéz, katonai kormányzás fehérnéptől nem várható. Pedig Velence miatt erre gyors szükség lesz! Ki hinné ugyan, hogy a Lajos-féle turini békébe – szíve álmáról, a magyarhódolt tengerparti városokról való teljes lemondása – ez a kalmár nemzet igazán beletörődjék?

S szikár ujja lekoppant az asztalra:

– Hacsak a rivális Nápollyal fenyegetés alatt nem tartjuk! Másmint ez hamar a ráhurkolt szerződést megbontani fogja, kezünkből a városokat hatalmasul kifoglalja, s többire is majd a szegény hazát értékeiből kimellyeszti, haladásában hátraejti, süllyeszti, veszti.

– Ezt is hogy említsem: pogány török sem nézvén a dolgot tétlen! – köszörülte torkát Mircse szörényi vajda, s kissé vakaródzott, és a szót óvatosan mindjárt tovább is engedte.

Horváthy hízelőleg helyeselt neki. Egyszeriben vlahul is tudott:

– Ásá bine! Ezt jól mondád, domnu frátye, kedvesem! Máris emberek közt a hír felforog... szultán készülődéséről ártalmas híreink vadnak. Könnyű itt a messzi Fehérvárban fiastyúkot játszani és páváskodni! De majd mink odalent délen, a közelben! Épp a legküszöbön! Pogány beroppanásától ki véd? A kétfelől jövő erő ellen oltalmat ki ád?

Villogva hordta körül tekintetét, aztán a néma feszültségben megfelelt magának:

– Hitemre, barátim! „Sub molli pastore lupus lanam defecat!” Az lenne a legjobb, férfi kellene ide, mégpedig olyan, akinek jussa is van, Árpád-ágon, mind pedig a honi állapotokkal ismerős: itt élt közöttünk, nevelkedett az ő piros ifjúságában, s igazgatta Horvát- és Dalmátországot...

Hirtelen száraz tűz ömölte, szenvedély ragadta el. Ragyogó szeme, mint a mén lóé, fehérrel kicsit felfordult, majd sziláján vágta ki:

– Immár el nem hallgathatom! Hatalmas nápolyi király, Durazzói Károly: éljen!

Azzal a fedeles, gyöngyházas kupáját felmarkolta, és egy lökkre egészen hátraejtette, kiürítette.

Szédült csend támadt. Még akiknek leghalványabb kételyük lett volna a gyűlés igazi célja felől, most már tisztán láthattak azok is. S iszonyú...

Sokan kendőjüket vették, fejükről a hideg nyirkot törülgették, mert vagy szárán marad az a gomb nőve, vagy sem... sokáig! Felfogták, hogy mit jelent az ilyenfajta kirivallt éljent meghallgatni... s zavar volt. Szünet. És a ház urán átborzolt egy dermesztő gyanú... állatösztönéből felnyerítő sátánfuvallat.

Eszébe jutott, hogy hiszen Lajos gravinai herceg fattyú fiául hírlik e vakmerő kikiáltó, aki ezek szerint hát... a nagyban éltetett nápolyi királynak törvénytelen testvére, Pál zágrábi püspökkel és László katonával együtt! S hogy ugyanilyen zabiformán rokonok ezek valahogy Palizsnay János vránai perjellel is! Keresztbe-kasba... Nem vajon ez a testvériség magyarázza-e a roppant buzgalmát, s az érdek? Hogy Károly révén egyszer majd hercegi rangot nyerhessen, s az egész nem nagyon uralt retyerutyáját az ő bőrük kockázatával felvirágoztassa?

Huh! Fázott. Csontja velejéig borzongott. De tudta: késő. Már benne van. Sőt tetejébe éppen itt, az ő elülj árasával, az ő portáján vagyon az egész rianás! Kelljen bár a vérpadra is menni, visszafelé út innen többé nem adódik... Aut cum hoc, aut in hoc, ahogy a lakedaimóniai fene asszony a fiának egykorban megmondá...

Gyámoltalanul hunyorgott kis patkányszemével, nyakát a kocsonyázó vállába húzta, és bódultan hallgatott. Egyszer csak éppen mellette zördült a szék.

Sápadtan tekintett fel a kapott ütéstől, s hát a saját atyafiát, Hédervári Kont Istvánt látja! Mindjárt kissé bátorodott.

Ez a rettenetes fejedelmi nagyúr!... Ez is közöttük...

Ezt ugyan ki merné...?

Soha!

Nem szánt volna kezet csókolni neki, s szegény hájas rezgelődésében töredelmesen arra gondolt, hogy lélek szerint... bizony hát... ő is csak egy korcs hajtása ennek a gyönyörű, gőgös, bátor Hédervári fajnak, mint a Horváthy pereputty a nápolyi királynak: testben. De az ilyen tölgyfák lombja alatt mégis... Talán el lehet ibolyáskodni... tovább élni a kedves stallum áldásait... ha már egyszer ebbe a politikába így belekerült...

Símogatólag nézett Istvánra, ez pedig beszélt, s mint hozzá illő, egyenesen az ügy velejére tapintott, megemelvén szép, férfias, félelmetlen hangját:

– Az lenne tanácsolásom, hogy szószólókként mindjárt indítsuk le Nápolyba János bán Horváthyt, ki is a Durazzói Károly királlyal szembe légyen, és annak ilyet mondjon...

Az olaj sercet vetett a csutorás orrú sárkánylámpásban, hagyta rendbe jönni, aztán tovább fűzte.

–... hogy Magyarország, de csak Lengyel sem! evvel az asszonyöröklés helytelen dolgával elégedett nem volna, őneki azonban itt elegendő pártja volna. Mink is azért kérdjük őfelségét: lenne-é kedve őfelségének is, hogy magát a Lajosnak tett esküből illendően kioldoztatva, a birodalomba beszálljon, és a koronát az ország, nemkülönben saját házának böcsületiért, homlokára felövezze? Ha igen, igen, s ha nem, nem. Mink azért ugyan senkit különösképpen meg nem imádunk.

Hagyott megint egy kevéske gondolkozási időt, majd méltóságteljesen folytatta:

– Ha aztán igenlené, akkor a szükséges lument és direkciót nekünk bízott embere által megküldje. Tovább!

Itt megvonta lombos szakállát az ujjai között, és szeme Korpády János lelkes arcán állt meg.

– Kegyelmed délvidéki, nagyságod! Nagyságtok a Tvartkó István rámái fejedelmet is jól megtalálhatná, és őt is, édes uram, a mellénk szegődésre serkenthetnéd. Vállalja-e, öcsém, hogy ezeket híven elköveti, s nőuralom jármába ejtett hazánkat megsegíted? Hogy ne zokogó átokkal legyenek majd teli ezen, Lajos alatt még oly fényelő erkölcsei és tekinteti nemzetünknek? Korpády kardja a kőpadozathoz csordult:

– S megköszönöm! Kész elmém s mind szívem, mind lelkem kész! Hazám jóvoltáért inszurgálok.

Hédervári Kont István mit sem dicsért, időt nem vesztegetett. Visszatért megint Horváthy Jánosra.

– Tenagyságodnak püspök bátyja van, nagyságos uram...

– Az igen! Pál. A zágrábi.

– Tudatik. De hogy-hogyan ma ezen a „koronázáson” nem tisztelhettük?

– Szaporán elrándult.

– Miért?

– Nagyistenverte baljóakarónk megint belebojtorkodott. Megsértette.

– Alsáni Bálint?

– Ő. A pécsi püspök. Régi nembarátunk... szakadatlan vetélkedésből... Pedig szegény bátyám százszor képesebb ember nála! Mégis mindig hátratétetik. Ez csak olyan udvari furakodó kígyó.

Ajkába harapott.

– S hát erre szegény bátyám el. Győrré. Vránai perjel rokonunknak fogott valami kis ügyet eligazítani... Ugyanis a johanniták ottani rendházában.

– Lám! – helyeselt István. – Ez akkor gyöngy. Hát ez nagyon jó, uram! És bővebb értésül:

– Mert ezen volt éppen elmém tusakodása, hogy Palizsnay János perjel urunkhoz Vránába ugyan kit küldjünk. És őnagysága nekünk itt most a nyerő kockát veti ki! Hát az ő püspök bátyját! Rokonok is, egyházi férfiak mind a ketten, és Zágráb nem oly messze Vránától. Talán hogy valami keze alá tartozó pátert...

– Úgy, pap pap között! Értem.

–... hogy kifelé még egyelőre valami palástja láttatnék lenni a fel-alá szálldosásainknak, ameddig emelt sisakkal a nemzet előtt nyíltan is kiállhatunk. Mivel...

És itt Hédervári megrázta magát. Szúrósan körülpillantott.

– Valahogy azt ne vélje kegyelmeitek, hogy mi ezt talán éppen így szeretnők! De jóval is másképp! Ezt elhiteltessétek, uram, magatokkal! Csakhogy még valahány ideig az üdvös dolog meg nem készül! Okos kos is mentől nagyobbat öklelni szándékozik, annál hátrább mász. Én is azért nem örökre titkon s hátul lappongani, hanem csak erőt gyűteni akarok.

Úgyigen – törülte szét a bajuszát, s mintha ezek kijelentésével még nyugodtabb és könnyebb lett volna.

Most már leült. Kardját társalkodólag emelte be a két térde közé, aztán az eddiginél sokkal meghittebben, mint egy oktató vagy tanácsoló apa, adta elő, hogy a vránai perjelt megnyerni milyen elsőrendű érdek! Nem is annyira idebent talán, mint odalent a tengervidéken. A johanniták harcos rendű lovag papok, számtalan megerődített monostorral, bevehetetlen sziklavárakkal. Meg másként is...

– Tudjuk: pecunia est nervus belli! Ilyen dolog, mint a miénk, pénz nélkül meg nem forr.

Magyarázza meg tehát Horváthy a perjelnek, hogy itt bizony az állapotok fegyverre mehetvén, s támasz kellvén a tartós ellenállásra, ugyanúgy, mint ahogy a liga valamennyi tagja derekasan áldozik, a johanniták testületével se legyen kivétel.

– Vesse zálogba őatyasága országérdekből a rendnek valamely jószágát!

– Újudvar! – felelt készen Horváthy János, aki egész idő alatt szinte a beszélő ajkán csüggött.

Majd hozzátette:

– Kanizsa folyó mellékin van. Kanizsay uramok úgyis mióta veszkődnek már érte! Határos birtok...

– Mennyit szánnának rá?

– Négyezer forint.

– Arany?

– De dufla!

– Hát bene, bene – ingatta rá István a szép, busa fejét. – Kezdetnek lehetős, míg Karólusz király erszénye kinyílhatik. Ne féljen, tisztelendő urunk, majd visszakapnak akkor mindent, gyümölcsöstül!

Nápolyi király? És Palizsnay János? Hiszen ezek egyek... – gyötrődött magában a házigazda, fennhangon azonban nem vallott semmit. Helyette Korpády siklott előre a két könyökén. A szövétnek fénye iszapszín árnyalattal vonta be arcát. Most egész olyan volt, mintha koporsóból kelt volna fel az úr.

– De ha a zálogosdinak mégis valami híre csordul? Akkor? Akkor a pör jel mit mondjon? Lévén hogy láttat szerint ő még a szoknyás táborral tart? – kérdezte.

– Mit! – türelmetlenkedett Horváthy. – Beszéd... Sose féltse kegyelme Palizsnayt! Ebbe hónap huszonkilencedikén lesz a rend gyűlése, épp itt Fejérváron. Módját találja a magyarázatnak! Van esze.

Elhallgatott, és egyszerre mindenki a ház urára nézett. A kövér ember már hangosan szuszogott, s szinte fürödve izzadt.

Ó! Ó! Láss még egy csudát! Ki hitte, hogy mindjárt az első gyűlésből ennyire haladjon az ügy? Kész lázadás! Tiszta rebellió! S itt senki egymástól még bizony egy kurta ígéretet sem kért! El az Isten, hogy ő ezt a könnyelműséget tovább nem szenvedheti!

Elrengett a padszékek háta mögött, vastag könyvvel tért vissza, és lezökkentette az asztal közepére.

– Esküdni, urak! Nem keveses dologra megy a tét! Fejünk ezen torjáról leválasztathatik! Adnak-e hitet nagyságaitok a jó csöndesség és szoros összetartás felől? Kire nézve, ha állapotunk netalán hányat ölni kezdene is, egymás mellől el nem ugrunk, s egymás nevéről soha tudománt nem teszünk?

Hédervári Kont István emelkedett elsőnek.

– Nem tűrhetvén nemzetünknek csak egy szoknya galandján, végső forgandó sorsban lételét... s mert hazánk jövendőjét szívünkre vöttük... Mondsza azt a formát, páter! Hadd esküszöm!

Már a többiek is vele tartottak. Juro... juro... És megkönnyebbültek, sokkal melegebben szorongattak kezet. Felálltak, nyújtóztak, kicsit még brözsögtek, s úgy övezték Hédervári Kontót, mintha bár választatlanul, valahogy ő lett volna köztük egyszerre a vezér.

István elbeszélgetett velük. Itt is helyeselt, ott is tanácsolt valamit. Majd megállt Horváthy János előtt.

– Kelmed tekintetessége most induljon. Porkolábszobában palástját megleli. Jól leplezze magát, és kaputól balra tartson.

– Biztonsággal.

– Odalent egy Csóka apródom levén... Főállapotú.

– Ni, a furolyás talán?

– Ugyanő. Szigorú hit alatt van. Szintúgy a többi. János bán hát köszönt és indult.

A hátramaradottak vártak még egy fertály óráig. Akkor a sor Korpádyra került.

– Csóka efébuszom az kelmed lovát hátsó kerítésnél nemkülönben vezet ékin fogja... Jobb kéz felé!

Így lett.

Mind külön-külön s időnként és más-más irányokban távoztak. Legutolsónak maradt maga Hédervári Kont István.

Akkor ebben a nagy, zavartalan, családi egyedülségben János háziúr mégiscsak megpróbálkozott:

– Méltóságtok erőst az asszonyaimék ellen van... István szeme fenekén ellobbant valami.

– Mária? – kérdezte később, borús hangon.

S legyintett.

– Mi az, uram! Avval nem lenne bajunk. Anjou kaptár kirajzása... Kis kedves aranybogár... De atyafim, ő majd csak úgy lotyogni-fütyögni fog. Uralkodni soha.

Eltűnődött, aztán kényes igazságszeretettel helyesbítette:

– Legalább míg ez a Kotromanics-féle anyapáva él...

– S hát ő?

– Ő.

Csend szállt közéjük. János feszélyezetten köhécselt, majd ismét nekifohászkodott:

– Öcsém a királynét gyűlöli. Valami gonoszban kapa? No nézd, ne tagadd! Rokon rokon közt vagyunk.

Megint arra gondolt, hogy ama titok – kirakva – micsoda kitűnő mentség lehetne egyszer, ítélőszék előtt! Így s így... Ezen és ezen a fő országérdeken kívül még ezért s ezért a részdologért is cselekedtük... Hazát a külvilág szemében nem akartuk kisebbíteni...

De a makacs ember megszegte nyakát.

– Nem gyűlölöm. Csak jeget gyémánt helyett gyűrűbe nem foglalok. Nem szokásom.

Most visszafordult, és hirtelen odacsattant:

– Mert nekem nem királyné! Emez nyomta volna.

– Vékony ítéletem szerint ok nélkül aligha beszél így! István elnyaggatva intett:

– Hagyj, papom! Szent György lovagja vagyok. Úrember és férfi. Végképp megkötötte magát.

De legalább hogy ezeket a Horváthy-Palizsnay-Károly-féle gyanús keresztbefajzásokat tekintette volna! János azonban hiába terjesztette elő a lelke rejtekét. Itt sem boldogult. A hatalmas rokon csak a csizmáját vesszőzgette:

– Példa! Hamikor tisztelendősége valamerre postát küld... mit nézel szolgádban?

– A gyorsaságot.

– Aha, aha! No. S hát nem erkölcsit? Nem a nemzésit? Eredetinek törvényességét? Csupán így a hasznát? Hogy a levél minél hamarabb helyére kerüljön?

– Csak – kellett hogy a vert had takarodót fújjon.

– Láddsza...

És István a süvege után nyúlt. Ennyit mondott még befejezőleg:

– Különben az az egész suttogás távolról sem biztos. Én legalább egy átalagból nem hiszek neki. Szóbeszéd könnyen kél a tisztségviselő emberek körül. Ki elég dőre, hogy mindjárt elfogadja?

S megint a szegény áldott Szent György:

– Erős szabály, hogy kit-kit jónak kell tartanunk, egész az ellenkezőknek ráigazolódásáig.

Evvel a bölcsességgel aztán ő is elment.

János pedig úgy érezte, mintha oldódnék alatta a szilárd talaj. Mintha fényes, fekete hullámok surrantak volna el mellette.

Megpróbálta legyűrni rémületét. Kábultan egy székhez tapogatózott, hirtelen leült, elővakart egy lepedőnyi nagy kockás kendőt, és megtörülte homlokát.

Hát ez már így lesz ezentúl? Soha többé nem foghat bátran lélegzeni? Csak Szent György és Szent György?

De őrült bolond! Örült bolond ember! Miféle délibábos csillagzatról szabadulhatott ez? Nem erről a földről való. Az egész gőgjével és mérhetetlen keménységével együtt sem több egy ma született csecsemőnél!

Addig györgyözik ez! mindnyájukat rakásra veszti!

Folyton csak azt az esküfogó evangéliumos könyvet tapogatta a bajba került ember. Mármost ebbe van belecsípve a nyakuk. Mától kezdve minden ettől függ... Azon múlik, hogy nem lesznek-e kelletébb való megharagvások... egymás elleni bosszúk... Viszont túlfelől pedig valami kibírhatatlan csáb... Valami hanyattvágó méltóságosítás... Igérés...

Csupa mázsás teherpróba, egy vékony angyalhajszálon! Azon az eskün...

Megbírja-e? Kitartja-e, édes uram Isten?

És Hédervári Kont János háromszor keresztet vetett.

††† ámen, ámen, ámen!

6

Mária koronás királyi állapota megkövetelte, hogy sürgősen új, egész külön udvart szervezzenek neki. Volt mostanáig már főkancellárja, udvarmestere, titoknoka, saját orvosa, gyóntatója, házi bolondja és egy sereg mindenféle ki s be járó palota tisztje. De a lányka legszívesebben persze mégis a gyermekkori pajtásai közt tanyázott. A fiatal lelken a halálgondolatok szerencsére nem vehettek tartósan erőt. Különben csak nagyon homályosan emlékezett is atyjára, aki nehéz betegsége miatt utolsó éveiben már teljesen elkülönülve élt tőlük.

Ezen a februári délelőttön a kis „király” tehát egész derűsen üldögélt belső házának tűzhelye mellett. Tarsolyából időnként aszú szőlőt és mogyorót majszolgatott, s közben valami hímzésen munkált, hallgatva Hedvig húgának meg a többieknek a cserfelését. A társaságban a hajadonoknak bizonyára sokkal többet járt a szájacskájuk, mint a kezük.

Mária vígsága annál őszintébb volt, mert most Zsigmond úrfi, a brandenburgi markoláb sem rontotta körötte a levegőt. Szegény kis teremtésnek tizenhét évvel előzte meg születését a jegyessége. Menyasszony volt, még mielőtt akár ő maga, akár a vőlegénye csak világra is jött volna. Két szomszédos birodalom érdeke kívánta annak idején a születendő gyermekek kölcsönös elkötelezését, ugyanúgy, mint Hedvig és Vilmosét. Míg azonban ezeknél a vásár jól sikerült, addig Marenka sehogysem bírta megkedvelni a durva, szeszélyes, korán részegeskedő és kicsapongásokban tetszelgő Zsigmondot. Jelenleg az úrfi Lengyelországban járt – nagyra törő becsvágyához képest fő hadi vezérként –, és így a szót most a ranglétrán utána következő ifjabb herceg, Vilmos vitte.

A csinos, németesen szőke, de simulékony természetű fiú tökéletesen beszélt magyarul. Még kicsi korában átküldték a magyar udvarba, ahogy azt a dicsőült királyatya követelte, és amint ez kísérőlevelében megírva is állott: „umb zu lemen Ungers Sprach.”

A herceg ma egyre a jövendőbeli sógorasszonykájával évődött. Meg nem foghatta például, hogy miért kelljen hegyes mesterkével lyukakat döfködni egy darab kelmébe, a lyukakat aztán holmi tarka fonállal megint körülabrincsolni, mikor pedig az a kelme hibátlan ép volt, sőt drága vontarany.

Egy, a királylányoknál valamivel idősebb és félárvaként velük nevelt mágnáskisasszony – Pelsőczi Bebek Antónia – itt negédeskedve mindjárt a saját remekével hozakodott elő.

– Hát ehhez fenséged mit szól? Egy kopasz fonalnál nem állt többül, s ni, hogy mi leszen belőle!

Recemunka nyugodott a térdén. Villás végű tűvel, selyemszálból csomózta, s volt már készen a mesterműből vagy háromarasznyi. Büszkén legeltette rajta a fekete pillájú, ibolyakék szemét.

De Vilmos nem engedte megvesztegetni magát.

– Rákászhálónak való ez! Evégből el is fognám sinkófálni, ha valamivel erősebb tartású lenne! Pár nemigen temérdek rák már beleférne, igaz-e, Menyus?

A Menyusnak nevezett fiú – Balassa Menyhért, Borsa nembeli, s egyébként a kis kör legöregebb, mert tizenhat esztendős tagja – részéről nem mondott sem bűt, sem bát. Már kicseperedett abból a felelőtlen korból, amikor az ember csak beszél, a másik, az elfogulatlanságnak férfibb állapotába viszont még nem nőtt bele. Bebek Toncsi, álmainak tündérhölgye különben túl közel is ült hozzá, s ez végképp megzavarta. Máriát azonban nem feszélyezték ilyenféle szempontok, és most sietett szövetségre lépni a szintén megtámadott Toncsival.

– Ezek olyan férfiértetlenségek, herceg! – mondta. – Nektek persze semmi sem tetszik, ami csendes szépség. Csak ami rátok jött bokrosság, lóháti mulatság, testnek ingatagsága, versfutás.

– De nem az a mi bajunk! Magnus error, absit! – tiltakozott Vilmos. – Hanem azért vagyunk így az iparotok ellen fellázadva, mert közben tekintetet sem nyerhetünk a szüzek szeméből! Az mind lesütve van... ama töndöklő csillagok. No, ugye, Menyus?

Balassa éppúgy nem vallott egy kukkot sem, mint az előbb. Ehelyett Hedvig harapta el a piros fonalát, majd görcsöt kötve a szál végére, leereszkedőleg rázogatta szőke fejét.

– Ez gálánsul hangzott, kedvesem. Meg is dicsérjük. Csak én azért mégsem hagyom szájamból a sajtot kiudvarlani, róka fenség uram! Nem vagyunk oly balga hollók!

Vilmos eleget sóhajtozott, míg végül Mária szíve megindult rajta.

– Ó, herceg! – szólt szelíden, dallamosan. – Sose emésztődj! Úgysem soká mulathatok én.

Egy nagyszabású beszéd megtartása függött a feje fölött. Bizony még akadozva ment. Meg aztán a sok név... különféle országos titulus...

– Mondja szerelmes anyánk: király nem tévedhet. Ha valakit véletlenül feljebb méltóságolok, azt mindjárt olyanná is kell promoveáltassam. S ha így haladok, Magyarhonban mihamarébb eke szarvát is csupa nagyságosok fogják tartani.

Panasznak szánta ezt a szegény kis lélek. De a játékos kölyökmacskák tréfára értették és megnevették.

– Tekintetes zsellér úr!

– Nagyságos vályogvető uram... haha!

– No, azért csak mondd! – komolyodott vissza elsőnek Hedvig. – Azért ugye mégsem oly rettentő ez a trónba helyhezettség! Halljatok ilyet – pillantott körül –, ez a felség nekem eleinte éjt-napot egybesírt, hogy nem s nem akarna király lenni! Borzasztó sok bajom volt felségeddel – tette hozzá őszintén.

– Igen, mert halálban aggódtam – mentegetőzött Mária.

És boldogult atyjukra emlékeztette a húgát. Ugye, milyen magasztosán hatott, akárhol megjelent? Hát hogy reméljen ő ilyen lehetni? Honnan vegye tüstént a legillőbb és legbölcsebb válaszokat?

– Csak így egy hitvánka leány vagyunk, aki nem kemény tettekre születtünk, s mégis valahogy mindenki férfiformának akarna. Félem az Istent, rossz vásárt fogtak velem ütni, később majd megbánják, és akkor János mester miket irkál rólam a krónikájába?

Nyugtalanul ráncolta szemöldökét.

De a fiatalság szele hamarosan rést bontott a felhőn.

– Ej mit! Igaz is. Hiszen itt van felséges asszonyanyánk, aki oly világon páratlan elme! Elkövet ő helyettem minden szükséges dolgot – mondta. – S úgy már aztán mit bánom, lehetek király is.

Rövid szünet következett. A társaság Marenka szavait forgatta fejében. A fonalak halkan porcogtak. Majd Toncsi ollót kért – persze Balassa Menyhérttől –, s mialatt szárazra törülgette az átnyújtott holmit, az egész komolykodás végleg elrepült.

A palotáslány nagy szesszel fordult Máriához:

– Bár láttad volna – itt kissé megbakkant –, felség! – vágta ki nevetve –, hogy mily tündöklő voltál a koronázáson! Mint egy írott kép. S oly könnyeden tettél-vettél, csudállottunk.

– Haj, az a könnyűség milyen nehezen lett! A korona... Gondolod, az csak mint a nyári lepkefogó süveg? Vagy a palást... Hogy azt talán ilyen bölcsőből alig kikelt csemetékre szabták?

Hevesen megrázta fejét.

– Szent István bizony nem volt gyermek, Isten dicsőítse! S én aztán rogyadozhattam a pompájában! Azt tudtam, mindjárt ledobbanok!

– No meg az a vágtázás, körbe! – szörnyűködött utólag Toncsi. De Mária e részben megnyugtatta. Lovagolni szeret és tud. Majd sokat is lovagolnak, mikor már rendes királlyá női. Bezzeg most sem esett volna rosszul, ha a sok lecke nyakán nem lenne! Csakhogy a beszéden kívül ott van még a szász városok mindenféle kiváltsága... temérdek más egyéb törvény.

– Miklós meg ezalatt bizton a határt kerüli!

A sopánkodásnak itt vége szakadt. Kopogtak az ajtón. Csikordult a kilincs, és Balassa Menyhért hirtelen nekihördülve a combjára csapott:

– Lupus in fabula! Éppen emlegettük!

Amióta együtt üldögéltek, most szólalt meg első ízben a fiú. Öblögető, fel-felkukorékoló, karcos és rettentő hamis kamaszhangja volt. De úgy meg is hökkent tőle – vagy a saját váratlan merészségétől? –, hogy vörös lett, mint az indiai tyúk taréja. Be is fogta mindjárt a száját, s ereszkedett háttal elloholt, hogy egy merőben fölösleges hasábot vessen a legvígabban csapongó tűzre.

– Kukacos a fa... azért pattogzik – dünnyögött csak úgy magának elrekesztve, mialatt ifjabb Garay Miklós beljebb került, és fesztelenül körbeköszöngélt. Ővele parolát szorított. A hajadonkák azonban pípesen szabadkoztak:

– Nem... nee!

– Jaj, juj!

– Süt kelme a fagytól!

– Hát s kint hált az idő! – hagyta rájuk az ő apjaformán komoly mosolyával Miklós, és nem erőltette a kézfogást. Csakugyan kint kószált. Jó csomó nyers lég szakadt be vele. De azért mégis egyszerre mintha melegebb lett volna tőle a szoba. A ruháiból frissen kioldódó, fanyar posztóillat is... valahogy roppant kellemes. És kész férfiszámba ment a tizenhét évével a többi süvölvények közt.

– Beneventálunk....

– Tartozzék kegyelme hozzánk – mondták a királylányok. Toncsi mindjárt széket is adott.

– Böcsülje magát ide, kedvesünk!

Ami kellő daliás sarkantyúpengetések közepett meg is történt. A legényember igazi urak módján keresztbevetette lábait, és dicsőleg kezdte körme éleivel a bajuszkáját bőre alul kifejtegetni.

– Havazásra célozó idő.

Amazok négyen nagyot hallgattak, s lőn feltűnő változás. Hedvig nem kofálkodott többé, Toncsi nem tudakolta minden percben, hogy mit, miből és miért – Vilmos nyájasan tekintett a szökellő tűkre, Menyhért pedig olyan éberen nézegetett, mint egy orron ütött tinó.

De Marenka színe változása volt a legcsudálatosabb. Nem is „Marenka” volt ez. Hölgy. És mint akit minduntalan valami sérelem ér, ami ellen tiltakozni, amit legbüszkébben visszautasítani kell... Pillantást vetni? Lá, lá! Olyan nincs! Hogy még azt gondolhassa... „ez”! Abba ő menten belehalt volna. Lehet, a föld sem fogadna be egy afféle szemérmetlent, akiről olyast képzelhetne egy férfi!... Mintha ő talán... Irányában... Valamiként...

Csak döfte, szúrta, gyúrta azokat a lyukakat, és abrincsolta.

De Miklós különösképp a legkisebb megütközést sem mutatta e zord bánásmód fölött. Sőt még fokozott igyekezettel tépdeste a bajuszát, s feszült érdeklődéssel kísérte a munka fordulatait.

– Legszépségű ez a holmi, felség! Csudálkozásra való!

A lányka rögtön gyanút fogott. S mint akinek oldalában a nyílvessző, meredekké vált.

– Majd magának adjuk. Jó lesz szablyatarsolynak – mondta megközelíthetetlenül. – Csak akkor valami jobb bőrrel bérletjük, tartósság miján, és még valamit lenézek a példáról, ide, ebbe az üres sarokba. De mit!

A többi most nem figyelt. Ritka illedelmesen társalogtak. És Miklós egyszerre odahajolt.

– Rozmarint.

Mind a ketten elszörnyedtek ettől... Ettől a véletlen beszédtől... Hogy rozmarin! Ama jelentős virág... Hogy az mit jelent! Kik közt szokásos!

Csak elgondolni sem merték, s égtek a szűzies zavar tüzében. Félbe is szakadt a beszélgetésük. Torkukat köszörülték, és rettenetesen kínlódtak.

Jó, hogy az ajtó nyílt. Tótsolymosi Apród János küküllei főesperes jött. Róbert Károly nagyapó alatt aulae regiae juvenis, Lajosnak pedig házi történetírója; Máriának is aztán oktatómestere, úgy, hogy féllábbal Esztergomban élt, másikkal pedig Budán, ahogy éppen a lecke szüksége tanácsolta. Alacsony növésű, tuskóformán tömör, eléggé dadogó nyelvű és nemigen mutatós, de rideg külseje mögött áldott jó és roppant tudományos egy úr volt.

– Őanyafelsége immár teljes készületben. Megjövének, csak a palotában is vannak velencei, szicíliai, mindenféle követemberek, és királyunk még így?

Szokása szerint lármázva beszélt, s nyelvhibáját ellensúlyozandó, félelmesen gesztikulált, de Mária nem ezért ijedt meg tőle, hanem amit mondott!... Attól kiejtette kezéből a munkáját rögtön, és rögtön elvesztette nyugalmát, derűjét s csupa csörömpölő kapadozás lett. Mesterke ide, olló amoda... Az ujjvédő páncél, apró szőlő, mogyoró szerte gurult.

– Juj, s mi öltözetlen! S jaj, a dikció!

– Ahol megbotlani szoktunk – harsogott és hadonászott vadul a nevelő –, soha víz nagyobb folyásokkal nem folyt, mint épp e helyeken? Reménljük.

És kenetteljesen biccentett.

– Ó, nem! Ó, dehogyis! Ez a már elígért tarisnya...

– A kötelem mindennél elsőbb! Ám jó. Többé meg nem esik, mint hiszem.

S a főesperes apró villogó szeme szánólag szurkálta végig az ijedt kis leányt.

Miklós is hozzá surrant. Elkapta futtában.

– Minutumig! – kérte. – Csak azt szeretném... Mitől se félj, felség!

Felséged mögött én szolgálok ma. Szorosan mögötted leszek, és súgok. Kérem a beszéd leírott mását!

De már húzta is a zsinórövről hosszan lefüggő kis szütyőből, amire a hajadon nyakig pirult, s még gyorsabban menekült.

– Hedvig! Tegyen rendet utánam, kedveském! Jaj Toanetta, a tűmet ki ne húzd! Fonalakat össze ne gabalyintsátok!

Az ajtó is nyitva szaladt utána.

Még hallani lehetett, ahogy izgatottan dongott, emlékezetét frissítgette:

– Mi, Mária... Magyar-, Dalmát-, Horvát-, Bolgárország, Ráma, Szerbia, Galícia, Lodoméria, a Kunság királya, Salerno hercege, az Onore di Monte Santo Angelo ura...

Aztán elhalt a zümmögés. A karcsú, légies, gyászruhás lányalak eltűnt egy fordulónál. Megszűnt a boldog gyermeki játék. Másféle játék kezdődött. Kockázatosabb. Trón. Politika. Cselvetés. Leshárítás... Országolás.

7

A budai udvarokban ugyan teljes háromesztendős gyászt rendelt volt el az özvegy anyakirálynő, de hát duda, énekmondó inasok és bálák nélkül nem is lehet nagy a fény.

Az egybenyitott szálakban hömpölygött a sok főúr, akik számára itt lenni: a minden. Rangot megmutató juss. Politika. Szórakozás. Persze az Erzsébet pártjabeliek jártak elől. Lossonczy László vajda; Szentgyörgyi Tamás, Sebus ágbeli; Kóroghy Están. Alsániak, Maróthyak, a korbáviai grófok. Forgáchok. Ezek boldogult Lajos mellől még jókor az új hatalom mellé ugrottak, s mostanig bizony derekasan háttérbe szorították a hajdan oly mindenható Szécsi-Laczkffy-Zudar triászt – a Lajos-párti, híres katona mágnásokat.

Mind ezek az urak sok szőrt viseltek, mert magyar az ember. És magyar férfiú – aki csak háztüzes – haját, szakállát, meghagyja holtig. A bajuszt. Azt is. Abban semmit levágni nem lehet. Az úgy kell és illő, hogy a szájat körül befogja.

E báróknak nagyon paszományos volt a gyomruk, merő selyem a kezük nyeléig kibukó ingük, süvegük is: pompára. Nosza, kerecsentoll bokrétákat dugdostak bele, de olyan fejedelmit, hogy idegen nemzet könnyen azt hihette volna: maga is mind csupa király ez talán. Nem vállon átvetett kacagány most, ami nem tigris, mándruc! És nem kösöntyű, csat, násfa, ha nem olasz mívesektől!

A légben kordován-, bagaria-, cserszag és friss kelmék kellemetes fanyar keverék illata terjengett, ami a kalmárok bolti levegőjének emlékét idézte az orrokba. S mennyi szivárványszíne az öreg virágú bársonyoknak! becsesnél becsesebb posztóknak, ékköveknek!

Perényi a Drághffy Sándor mentekötő kapcsát forgatta szakértőleg az ujjai közt.

– Az ám, csakugyan! Zománccal burított süldisznó ez itten, gyémántokkal rakott s arany! – lelkesedék.

Mire viszont Drághffy asztalnokmester úr a Perényi tolltartó medályát udvarlotta:

– Hát ez is, ez is... Ezt sem minden kétökrű paraszt vihetne ám végbe! Mert látom, pelikán ez, öcsém, apró fiaival öszve! Aranyoznám meg a kezét ama jubilírnek, é, be gyönyörű!

– Csak az ilyen hozatott pompák bizony nem kevéssé kisöprendik a pénzt az országból! – morgott oda elhaladtában félhangon az egyik Szécsi: de ki adott volna rá? Még amolyan lajosiféle ember ez az úr. S az ilyenekkel mostanában leszállt a hinta.

A két jó barát összekacsintott:

– Ugyancsak rossz formában a módiból kimentek...

– Beszéljen! Irigy.

Hagyták. Lélekemelő e pompa. S ezt Erzsébet őfelsége éppen így kedveli. A világ ne hárkálhasson, hogy amiért oda Lajos úr, most már talán ne is lenne többé, aki az efféléket érti s elköveti.

Kicsit mocorogtak még az urak; folyt az emberszólás, egymás díszeit felmérték, megbecsülték, pár tréfás illúzió... aztán elhelyezkedtek. Az udvarmester három koppantást adott a küszöbön.

Nyílt a faragványokkal pártázott ajtó, s jött a koronás gyermek.

Földig hajoltak mindenek.

Majd:

– Erzsébet őfelsége, a kegyelmes gyám királyné! – hirdette az udvarbíró, mire a hódolat megismétlődött.

Marenka könnyű zergelábain az emelvény felé tartott. Palástvégét az ifjú Garay főapród vitte. Anyjáét egy haladottabb korú Alsáni.

Aztán az özvegy a jobb felőli trónhoz engedte a királykát, s állva bevárta. Párducalakja sudárodott. Veszettül szép volt. Érett gyümölcs... Csupa megejtő tűz. Fekete szeme villogott és perzselt. Pirossal s fehérrel gyengén kicsit megfestett arca meghazudtolta negyvenes éveit. Babonázott az aranycsillagos gyászkeretben... Mint éjkirálynő.

– Őfelsége, leányunk, Magyarhon királya nevében: üdv! – mondta a gyászdolgokból kifénylő torokkal. Majd kellőképp megfürödve a szemek mámorában leült, és nézett Máriára, hogy hasonlót követett-e.

– A király szemben kíván lenni a figyelemre méltó és igen nyájas jóakaró velencei követekkel – egészítette ki szavait, mire az olaszokat rögtön beengedték.

Nagy szép urak voltak, erősen öltözöttek, szintén ékszerekkel csörömpölők. Térden hódoltak, s köszöntötték uralmának hajnalán az ifjú Mária királyt a signoria megbízásából.

A lányka pillája anyja felé rezdült. Erzsébet igenlőleg ejtette térdére a tollas szélverőjét, s ekkor Mária belefogott. Az egész szónoklat alatt mindössze egyszer lehhent meg. De még szigorú anyja sem vehette észre, Miklós oly jól és azonnal közbesúgott. S hál’ istennek leforgott az egész. A követek díszkardokat kaptak ajándékba, meg valami odalent várakozó paripákat, amire ugyancsak sietten mentek, mert az állatok kiváló fajára és magyar királyi szerszámozására méltán lehetett kíváncsi mindenki. No meg aztán a követeknek nem is volt egészen fejér a lelkük...

Erzsébet gúnyosan súgta a trónállónak:

– Átlátok ám rajtuk... A signoria széjjel való praktikáin!

Alig haladtak ki a velenceiek a teremből, már érkezett a nápoly-szicíliai küldöttség. Magyar ember vezette a csoportot. Garázda Tamás. Ugyanaz az úr, akivel az udvar III. Károlyt annak idején Mária trónralépéséről értesítette.

Megint ezek a követek is hajlongtak, szépeket szóltak, a királyka pedig örvendetesen mosolygott, mert az előbbi gyakorlatból sikerült immár a beszédet súgás nélkül is felmondania. Ötszáz arannyal viszonozta a küldöttségnek azt az évente kétszáz aranypénzt, amit a magyar hírvivő a szicíliai udvartól életjáradékul nyert, és kegyelemben elbocsátotta az urakat végül.

Ez a dolog is elmúlt, s várták mindenek a gyorsfutárokkal előre bejelentett Jádrát. De senki.

Percekig lélekállító csend ült a csarnokra, amiben a parazsas üst apró percegése is élesen és valahogy bántólag hatott. Aztán mozgolódás ütött ki. Ébredő nyugtalanság és növekvő feszültség.

Ez... mi? Botrány készül?

Ez bizony nem szokás... hogy trónban ülő felségek ne azonnal kapják, ami kell! És fogadásra felírt emberek ne jöttön jővén gyorsalkodjanak!

Az udvarbíró szédült, mágnások már kendőikért kapdostak, hogy avval törüljék kipattogó verítéküket, mikor egyszerre nyílt az ajtó.

No végre hát!

De nem. S most már igazán senki sem tudta, hogy mit is gondoljon erről... Erről a... dologról. Mert csak megint egy magányos személy lépett be. Garay Miklós, a palatínus. Nehézkesen, barnán, sötéten, szemöldökráncolva átcökletett a termen, s félreigazítván az útjában állókat, fel egyenesen a trónhoz! Ott aztán dongott valamit a gyámkirálynőnek; csak hogy mit, azt nem értette senki, s az urak még jobban megütköztek.

Ejnye?

Furcsállották nagyon, és nagyon-nagyon sérelmes ez... Hogy őket az állapotokról ez az ember meg nem világosítja... így az ügyekből egészen kirekeszti!

Komorlottak és rosszkedvükben megernyedtek, s laposan tartották szem alatt ezt a gőgös jövevényt, aki ilyen jól beéri avval, amit ő maga tud, s akinek ők így mind pelikánostul, aranymarhástul, a zászlósuraságukkal egyetemben csak merő párolgó füst. Hát ez megint másként különös! Nyugtalanító és felháborító! Fene embere! Ördögöktől fattyazott! Mit poszoghatott ugyan? S a királyné ettől, ni, mint emeli szemöldökét!

Részben azért meghallották, s ebből a kevésből igazolódott az a féltékeny gyanújuk, amivel a nádor ellen fordultak. Mert elállt előbb kicsit a levegőben a királyné gondolkozó szeme, aztán odavillant feléjük, mire végezetül ilyet mondott:

– Nemes Jádra város fiai nem publice, hanem csak külön óhajtván velünk beszélleni, uraimékat őfelsége elbocsátja. Távozzatok, s jöjjön a küldöttség!

– Nem megjövendöltem? – horkolt kifele tódultában Sárosy László. De ifjú Bethlen Gergely sértett méltóságában egyszerűen kinyomta őt az ajtón.

– Belzebub szánkázzék a lelkén... poklok szaggassa meg! Ej, hagyjatok, hagyjatok mán, s jerünk, jerünk, komám, mit vagyunk itt, nagyságos uraim, ahol semmire, de semmire sem kellünk? A dölyf mán egész elbódította e kurta Garayt!

– Majd bezzeg egy férfi király pálcája alatt nem rázná az ületit őnagysága, tudom! – fújt, mint egy vadkan, Gerebeni Szemere, akinél nem ok nélkül emlegették a császárudvar guruló aranyait, de erősen a német Zsigmond pártjához is szított! Egyelőre persze hát csak így kintről... Mert a terem kiürült, ajtó betevődött, s ekkor Erzsébet hevesen a nádor felé vetette a fejét.

– Mi ujlog! – kérdezte bosszúsan.

– Aligha a jó hír. Bár hogy mi légyen, magam is én abban valójában semmit sem tudok – setétlett a palatínus. – Csak most érték be futáraikat nyakszakadtából a jádraiak. Köntöst nem újíthattak... azon kint járóban... és elméjüket velem sem közlötték – tette hozzá.

– Úgy.

Erzsébet még nem hitt. Szúrósan mosolygott.

– Nem divat a bal hír, atyámfia! Most a szerencséltetések, szövetségkeresések, barátságajánlások és más hódolások ideje van. S hogy Köln, Norinberga, Prága, Noy városok követei egymást előzgessék, kiváltságaiknak megerősítését esdvén, gyermekasszonyunktól!

Pillanatig eltűnődött, aztán cinkos hunyorítással lesett fel.

– No, biza valami rendkívüli adót hoznak jó csatlósink, melyről otthon Jádrában nem szükség nyíltan tudni... tanács szeme nem vakulván meg tőle... s azért orozkodnak.

Eresztett egy kis tokát.

– Elfogadjuk, hát elfogadjuk. De hogy ünneplőbe nem helyhezhették magukat, ezt tisztán megmondjuk: nem szeretjük, s másszor nem is tűrjük.

Durcásan hajolt Máriához, röviden kitanította, majd Miklós apródot intette elő.

– Egy a követekért! S míglen aztán távoznának... Jó! Addig maradj te is kivel.

*

Így lőn. És egy számra bár kicsiny – mindössze háromfőnyi –, de igen tekintetes küldöttség baktatott be az ajtón. Erzsébet már ismerte őket. Régebb délvidéki útjain találkozott volt velük.

Fejedelmi kenetteljességgel pillantott rájuk, ezzel álcázva meglepődését:

– Péter érsek!

(No hogy ez a Matuzsálem apánk még él!)

A tisztes vén úr keresztbetette keblén szikkadt kis kacsóit, s hagyta, hogy társainak is jusson a megszólítás kegyelméből.

– Prisogonis András! Oranis Marino! Lányunk őfelsége nevével köszöntünk. Mink is idevezlünk, és várjuk, hogy velejes tudóséttásotokat a királynak megtegyétek.

A nevezettek nem mindjárt kaptak az alkalmon. Csak hallgatták kicsit a szép ajkakról gyöngyöző petyergést, s fülledtek utána, távoli, hátrahúzódott pillantásokkal, hunyorogva és verítékezve. Fojtott izgalom látszott rajtuk; valami zavart kavarodásféle, s oly sok és nagy közlendő, amiben nem könnyű a sorrendet megteremteni.

Végül Péter érsek az ezüst lapátszakállát mégis felvetette, hirtelen egy hördülésnek is beillő lélegzetet sodort, aztán azon mezítelenül, ellenállhatatlan és megrendítő erővel csattant ki torkán a kiáltás:

– Királynék, vigyázzatok! Odale délen, már arra mifelénk, dolgotok rosszul vagyon!

Maga is megrettent saját szavain. Beapadt szemének halszerű mozdulatlanságával meredt utánuk; majd lassan leejtette az állát, megrokkant, és kiürültén hallgatott.

Hosszú csend következett. Mióta Nagy Lajos a koporsóba költözött, ez volt az első balsejtelmű beszéd, az első borzongató fuvalom, mely a három tengerre futó birodalom határain átlengett.

Senki sem vonhatta ki magát hatása alul. Garay barna edzett arcán fokonkint szívódott fel valami iszapszín sápadtság. Mária riadtan nézett a csipogó pillái közül. Még a vasasszony is eldöbbent egy percig, s érzett valami mellyre ütő rosszat. Fojtogatót... Ami most a szívéhez nyúl, marokra fogja azt, és mintha hirtelen csavarintana rajta egyet.

De azért ő ocsúdott először. Bátorsága támadt. A gőgje lázadt.

– A király rész szerint is kíván hallani ez állapotokról! Nem elegendő így egyszersmind...

– Terjesszék hát elő kegyelmeitek szívüknek s lelkűknek rejtekét! Hisszük, a haza és trón egyiránsó javára néző a dolog! – járult Garay nádor is.

Péter érsek azonban úgy kigazdálkodott imént a kis tüdejéből, hogy a fiatalabb Prisogonis kellett helyére lépjen.

Ijedelmes kifulladásokkal és el-elrezdülő hangon szólt:

– Éppen ezért is iparkodtunk... felette gyorsan mindenütt, éjjelnappal ügetést nyargalván, sietvén... csak kiváltságos nemesemberek s papok lovait is postára elszedvén... hogy ez lehessen! Hogy úrnőinknek minden történetekről számot adjunk, ó vezérlő anyánk!

Készületlen beszéd volt, s így nemigen udvari, de legalább mégis már hang, ebben a sajátságos lélekzsibbadásban! És a fagy engedezett tőle. Elsőként magáé Prisogonis úré.

Előrelépett, megint meghajolt, és tenyereit afféle bibliai, napkeleti bölcsek mozdulataival terjengette:

– Tik, királynők, valahány ideje újabb erősítést küldtetek dicsőült Nagy Lajos atyafiának, III. avagy Durazzói Károly nápolyi királynak...

Úgy szerkesztette csak meg, mint egyszerű jelentő mondatot; mégis mintha kérdő horgocskák kunkorodtak volna a szavai végén, ami megszúrta Erzsébet büszkeségét.

– Ennek a mivelünk sógorsági rokon uralkodónak könyörgésire, igen! – felelt mindjárt a létra hegyéről.

A követ azonban a rendreutasítást nem vette fel, talán hogy el sem értette. Most már belejött, és már adta a soron következő, megint csak kérdésforma nyilatkozatot:

–... s ekkor felségeitek megparancsolták a kétfajta Horváthyaknak...

Körbefordult:

– Tudd: Horváthy János bán és Palizsnay pör jelnek, hogy ezt a hadbeli új erősítést, valamint a derék summa költségeket, ennek a nemrég lett nápolyi királynak átadják.

Erzsébet zúzmarás igent bólintott, Mária követte, de mindhárman a nádorral együtt csak néztek, hogy mi legyen ezekből? Kiderült.

Prisogonis felmagaslott, nagyot lobbant a sötét szeme, s rémült, szinte diadalmas panasszal ugatta ki:

– No, hát királynék! No, hát szerelmes asszonyim! E Horváthy-félék egyője el is vakarodott igazán Nápolyba! Mán azt nem tudnám valóságosan, hogy melyik. De azt tudom csalhatatlanul, s tisztán megmondom, hogy küldött segítségeteket nem arra a célra aránzotta, amire parancsoltátok! Jóval is másként! Éppen ellenetek!

– Megőrültél, uram, ilyeseket csak álmunkban is higgyünk?

És Erzsébet izgatottan kezdett a szélverőjével, szinte mint tigris farkával csapdosni.

– Nagy szó, követ urunk! – redőzte szemöldökét Garay. Sőt a Máriácska is indíttatva érezte magát:

– Mi ezeket ingyen sem reménljük ama jobbágyainkról – mondta cérnavékonyan, megpróbálva kis cinegenyakán tokát ereszteni, ahogy azt anyjától látta.

De Prisogonis szinte ingerülten intett erre a gyermeki negédre: – Királyom! Királyom! Nem külön csak elrekesztett saját elmémet adom itt, én szegény! Hanem ez az egész hozzátok hű tengerparti városoknak üzenete is! Többi közt... Nyelt egy hallhatót.

– Inter alia – folytatta a szenvedélyben megtompulva, elhalkulva – első helyt a Frangepán grófoké, akik is hogy micsoda világon hallatlan ragaszkodással csüggjenek Magyarországon és fennkölt házatokon...

Egy rövid, lezáró mozdulatot tett:

– Felségeitek azt untig elég jól tudják! Megítélhetitek őket haza fiai közt is legbuzgóbbaknak lenni.

Itt pár lépést előbbre jött. Hátraszórta szeméből a sörényét.

– Fent nevezett gróf urak mostan nem merészkedhetvén kijjebb, épp a megmondottak miján: nehogy a Horváthy-Palizsnayak rezgelődései figyelemkívül maradjonak, éppen ezért bocsátják el óvásukat miáltalunk. Érti a Délvidék – lángoltak új erőre a szavai –, hogy mit várhasson szomszédaitól, ha a magyar királyi autoritás ezeknek csínjaira féket nem vet!

Csakugyan nem múlt még olyan nagy idő, hogy e fenyegetett vidékek ne emlékezhettek volna jól a Nagy Lajos előtti állapotokra, amikor is örökös zaklatásokban volt részük.

– Szüntelen kisebbségekben és rájuk csatázásokban! Bandafiak őket minduntalan elhányván, roppant égetéseket támasztván, őket így marcongolván, s ezernyi ezer tallér sarcokat rántván rajtuk!

De ezek a népek Lajos keze alatt már nyugodalmas, szép lakóhelyeken, csendesen, frissen, úri módban nyugodni szoktak volt.

– Bátran kereskedhettünk! – hadonászott Prisogonis. – Töltözhettünk, gyarapíthattunk! Mert jó és ahhoz értő gályák oltalmaztanak! De a kalózok irdatlan pokoltorkába visszasüppedni eztán sem akarnánk!

Ezért óva intett tőle a követ mindenkit, nehogy a békesség erőteleníttessék! Nehogy újabb fosztások és istentelenségek eshessenek rajtuk!

– S nehogy a lesvetők tikteket is, szegény árva lelkek, lábatokról ejtvén, majd későn szánjátok-bánjátok el nem hiteleteket!

Amilyen juhok néma szorongásával érkeztek a jádraiak, úgy egyszerre még Oranis Marino is hangjához jött. Előállt és rángatta szintén a vészharangot:

– De nem elég ennyi! Mert nemcsak a Horváthy-Palizsnayaknak van kígyókőfúvásuk, királynék! Hanem Tvartkó István rámái fejedelem is az világon van, s forral erősen! Aztot a Velika Bosnát... mint mondani szokás az ő rác nyelvükön... Ugyanis a Nagy Délszláv Álmot!

Ezt azonban Erzsébet még kevésbé hihette; annál jobban nehezeké.

– Tvartkó! Férjünk rokonsága után má-má meg saját atyafiunk? Kebelbéli unokaöcsénk, aki oly halálban kötelesünk? Ilyet, urak, ugyan mért mondotok! – készült kipezsegni méltatlankodása, de Oranis Marino nem hagyott neki időt. Összeverte feje fölött a tenyereit, s közbecsaholt:

– Te tudod, Isten, hogy ez már a tengeri városokra nem aládobolt-e? Mint kezdi őket sorjába megütni, veddegélni, igen felrablani! Hajlékaikat is megszüntetni! Hogy mihamar kemence nagyobb lesz a háznál!

– Egész lakosok könnyes szemmel tekintvén vagyonkájuknak szomorú forgandó sorsban lételét! S azon egeket hasgató garázdaságokat, amivel őket roncsolják, búsítják, nyomják! – vágott közbe Prisogonis.

Majd egyszerre szinte elbődült:

– Teremtő Urunk minnél nagyobb büntetést lel, azt szállítsa árva fejemre, ha én ezt csak úgy költöm! Ha ez csak afféle beszéd!

Most már valóságos párharcot vívtak. Egymás szájából kapkodták ki a szót.

– Ez bizony az igaz, fájdalmas reláció, gyámasszonyunk, kérem felségedet!

– Hogy Tvartkó öcséd má Drakovicza várát erődíti!

– S háborúra készül!

– Ha semmisnek tartván rendcsinálás iránt való kérelmünket... és alázatos esdeklésünket csak elutáljátok s megvetnétek: bizony megtornyozik az keserűség! S abból még sok gonosz és nagy romolások jöhetnek ki rátok!

– És jobb lenne akkor rókáknak, pókoknak, vak varjaknak is inkább ama földet ott lakniuk, mintsem egy jogarotok alá telepedett, keresztény, derék népnek aztot a földet ott bírni!

Nem. Nem Erzsébetnek való volt ez így... Egy lélegzetre! Közbeszólás nélkül... Hang befojtva... S csak nyelni, nyelni, nyelni! E valóban éktelen meséket!

Fátyolain áttündöklő, érettgyümölcs-húsú karja felrándult, gyűrűs keze kétoldalt a fejéhez kapott, s mintha füleit takarná:

– Hát ég, föld? hát ördög és pokol? hát minden kitámad? Úristen! Nagyisten! Mi ez, mi ez, mi ez! – lihegett, s legjobb útban volt, hogy éleset sikít, mindjárt kitör, és szabadjára ereszti egész fúriáját, amikor váratlanul az agg Péter – közben erőre kapva – csendesen előcsoszogott, s szánakozólag így felelt:

– Ez, királyné – ez, szegény, felséges hívem és leányom, ez: ez az uralkodás.

Erre az új hangra az úrnő kijózanult, szemeit ébredezőleg hordta körül, majd hátravetette gyönyörű fejét.

– Ez – sípolt, fütyült gúnyosan, a szent ember hanglejtését utánozva –, ez, pap urunk és kedvelt érsekünk, ez: ez gyalázat, mely a trónnal esett, ha éppen tudni akarod! De meglássátok s jól meghalljátok – emelte fel a mutatóujját –, hogy mi e rút jobbágyi fondorlatokat megsokalltuk, – untuk! s még nagy lúgkészítés leszen a főmosásra!

Azért is a király nevével jelentette, hogy akik a bűzt keltették, ellenük ezt a lázongást maguk közt titkon építgették, gerjesztették, futták, legelsőkül pedig azon nem igaz magyar Horváthy-Hericartok: repülnek!

– Horváthy Jánost bánságából kimozdítcsuk – mehet a szeme világába!

– Igen, de kit nevez helyére őfelsége? – súgott fülbe ijedten Garay. Az asszony kirivallta:

– Majd a nagy jólelkű hazafia uramot! Veszprémi főispán Bessenyey Jankó uramot küldjük, aki a korona és házunk iránt sokkal magaviselőbb!

– Csakhogy ő mostan más széket ül!

– Nosza, kibúcsúztatjuk belőle!

Bessenyey után persze megint újakkal kellett betömni a sorjába nyíló sok repedést... De az asszony már úgy belejött: mondta, mondta, egészen megvadult, hogy itt neki többé ugyan senki sem szegülhet ellen!

Mint ócska harisnyaszárat, bontotta meg a bölcs Nagy Lajos-i személyi elrendezést – s mint egymást már szerkezetnél fogva vonzó láncszemek, kellett hogy aztán önkéntelenül is továbbfejtsék egymást: régi, hű, valamint hibában ért igazgatók... Mentek falkástul. Ludasokon kívül a jól beváltak. S jöttek helyettük a merőben talányos fajta ismeretlenek...

– Virradó korszak, hej! Friss uralom! Csodás napfordulat! – villogott a szilaj tündér.

Hogy ez neki eszébe nem jutott eddig! Marenka kölyökudvarának megszervezésével félmunkát sem végzett...

– Új tisztségviselők. Tisz-tá-ra új rend és vezéllet! Új korhoz alkalmaztatott észjárás, boldogulás!

A tigrisfark legyező hevesen csapongott.

– Ki elég agg, hogy egyre a tegnappal bajlódjék, bárha nagy volt is és dicső... a maga idején? Idvezült Lajosunkkal talán megszűnt a föld gömbölyegsége?

Forró ingerültséggel kígyóztatta szemöldökeit.

– Még bizony pozsdulást hozunk e megállt tó letargiájába! A nagy mocsolyaféle vízkiöntéseket megélesztjük, s elkergetjük a bágyadt szúnyogok dandárait! Nem vagyunk falra eső képmás, még árnyak nem vagyunk, uraim, hogy csak az előttünk járt fényt kövessük... hanem egyedül a mi saját orcánk hasonlatossága!

Türelmetlenül toppantott.

– Pezsegjenek hát ki a magunk költésű méhek, s hordják azt a mézet! Mert mi ennek a hálátlan hazának hihetetlen megemelkedését határoztuk! Halld meg, posteritas!

Odavillant a hüledező királygyermekre:

– Még meglásd, maradék, az én sok szavaimat! Hogy nem csupán férfi követhet el holmikét... afféle világrengető dolgot! Bezzeg asszonyállat is, az ő titkos erejéből! A rex foemineus! Felséged válasza ez – s huja! Evvel aztán tolmácsolám is immár... hogy miben álljon az új vezérlő saeculum!

Némileg végre kielégült a sérelmekért. Ezt így kelletett... és így méltó a hatalomban cselekedni...

Nem is valami sok kenetet pazarolt többé a jádraiakra. Kis fejbiccentő köszönet... fél szemet lehunyó engedély Máriának egy mosolyra... kézszorítás nádor urunktól... trón könyöklőjére készített zacskó pénz.

De ezt az emberséges követek el nem fogadták.

Ha! Nem azért jöttek... világért sem! A gyenge királyok árva gyanútlanságán és a virágzó déli tengertartományokon esett meg csak a szívük. No, majd kifújják rémületük tajtékját e szegény fejedelmi hölgyek, s esztelen felforgatás helyett jön, majd egész bizonyosan jön a kellő, okos, gubernális intézkedés. Ezt a nyakra-főre hirtelenkedő hóbortot itt csak nem vehetik komolyan?

Még vannak táblafiai... a kiráfyi tanács! S még adódhatik idő, amikor a jádrai hívatlan vendégekre sem lesz éppen rossz emlékezni.

Kihajlongtak, haladtak, és már a felségek is visszavonulni készültek – Mária lopva kinyitotta torkán a legfelső gombot –, amikor támad ám elő Zudar Mihály főkomornyik, a falkárpit mögül! Sarkában Kóroghy Están napos ajtónálló... Zavar és nagy ziláltság látszott rajtuk. S megint az az előbbi, furcsa, tudja isten honnan befütyülő, átsuhanó, borzongató szél...

*

Hát még egy küldöttség! Nemes Raguza város követei – és azúttal már merő jelentetlenül.

Erzsébetet mintha skorpió csípte volna. Sarkon fordult.

– Egész megszállta a világot a háborodás, hogy ilyen kéretlen ránk eshessek akárki? – sisteredett ki az előbb valahogy még fékezett dühe. – Mi ez, ugye bizony? Korcsmáltató ház, avagy pedig udvar? S mink kik és mik vagyunk? Királynék, vagy csak így a csekély jobbágyaink bolond szolgálói?

Annyi esze ezért maradt, hogy a jövevények bebocsáttatását elrendelje. De a trónba már nem ült. Fel-alá húzkodta fekete uszályát a földön, szélverőjét ütögette az ökléhez, s nézett bősz vadult kíváncsian. Végezetül aztán megállt, mint egy padlóba fúródott acélkard, finoman remegve és mégis szilárdan.

Számított megint pár gyenge főre. Csakhogy itt most jöttön-jöttek az emberek. Egyenkint, egymás után, nyakkal-fővel előrehajolva, tipegőn befutva, ami a sztrugurit, azaz a szőlőt áruló mócokat juttatta eszébe. Vagy öszvéreket, a szűk hegyi úton.

Valóban terhet cipeltek is az atyafiak, mint az öszvér. Zacskókkal, szőnyeggöngyölegekkel és ládikákkal, azokból kicsobbanó gyöngylánc ajándékokkal volt teli a kezük, s Raguza hűségével a szájuk.

No, ez?...

Hát akkor!...

És az özvegy szinte már bánta, amiért nem maradt odafent a trónban.

Ezek a jó csacsik ugyan mit tudhatnak az ő bosszúsága felől? Bár a szertartásszegés megvan azért...

Arra gondolt, hogy talán mégsem hagyja azt a gyermekesét odafent egyedül... De a dolog közben különöset fordult.

A két idegen csapatvezető, Gondola Péter és Luccari István – ahogy Kóroghy a nevüket még sebtében beadta – intett pálcájával, mire a jó megrakott emberek gyorsan a trón lépcsőjére helyezték a holmit, s szintúgy tipegve, lohajtva és futva, mint ahogy érkeztek, ki, usgyé! az átellenes ajtón. Amazok ketten pedig szemtől.

Hát nem vészhírrel jöttek ezek is?

Bizony.

Luccari kezdte a gyászmondást. Gondola Péter meg mély elmordulásokkal tódította:

– Post equitem sédet atra cura!

– Lovas mögött ül a fekete gond...

– Ti is? Hát ti is? Erzsébet felsivalkodott: – Kímélj! Hadd! Szűnj!

De ezek ketten igazibb délvidékiek voltak, mint az elődeik. Ismerték az efféle dörgést otthonról, saját nejeiktől, s nem hagyták dolgukat!

– Asszonyaimék, a nápolyi király, Durazzói Károly, erőtleníti ám a dicső férjednek háborítatlanságtokra tett esküt!

– Capitalis irigye ő a ti hatalmatoknak!

– Mit tudtok ezekben, kegyelmes úrnők? Ó, orca, ó, világ, ó, az az átkozott Károly! De Luccari István még meg is tetézte szavait:

– Aligha a magyar trónra nem les az a hitetlen áspis!

– És kígyófészkébe uraitok közzül is egyre gyakoribb a jövés-menés! S ó, megint azok a másikféle délszláv készülődések! Hogy mennyire bújnék ki már Tvartkó rámái fejedelem is a magyar véka alul! Egész elbizakodott a női kormányzat ügyefogyottságában, kötélszakadás esetére meg a gyám királynéval való rokonsága révén reméli bántatlanságát. Palizsnay perjel pedig ímhol a johannita lovagok birtokait csapdossa zálogba, és harácsolja a pénzt. Már valami négyezer aranyat egybe is gyűjtött, mint ezt ő maga felvallotta múlt esztendő szeptember 29-én a székesfejérvári szerzetestársak előtt, akiknek prelátusuk. Tisztán megmondta, hogy a rend újudvari birtokait a Kanizsay családnak engedte át...

– Ekkora összeget!

– Vaj ugyan mire?

– Elláthatjátok, hogy nem a mi hűséges módunkon: ajándékozásotokra!

– Bár a perjel bőre nem sült le, még holmi királyi érdeket emlegetni! – kiabáltak, lármáztak összevissza a nobilék, és az előttük jártaknál sokkal szenvedélyesebb természetük szerint ugrált, ide-oda cikázott a tüzes bogarú szemük.

De jóval kerültek össze!

Erzsébet türelme már igazán kifogyott, s nem késett bebizonyítani, hogy mennyit ér viszont az a hamisítatlan bosnya vér... Szinte felrobbant a dühtől.

– Csidítsd az embert, trónszöktébe ne ordítson – ordított ugyanúgy Garayra.

Be sem várta a hatást.

– Lelkem, uraim, mit gondol kegyelmük! Hol... hol vagyunk! Zsiványbarlangban vagyunk?

Hát ez az a ménkű híres magyar birodalmi udvar, amelyet ő olyan gondosan óv? Ebek járnak ide be vakogni? Keselyűk dögöt csérogni? Varjak várogni? Csak így bajt, rosszat, vészt, halált kurrogni: csőstül? Holmi ringy-rongy, fel se rúgnám ajándékocskáik fejébe? Köteles hűségük sértő fitogtatásával?

– Letégy nyelvedről a trón előtt – hol állsz? Hej, szegény haza! Be meghanyatlottál az elöljárók tiszteletében.

Botot... korbácsot szeretett volna, de ízibe!

Minthogy azonban ilyesmi nem volt kéznél, csak a sívó tigris hangja, tehát azzal suhintott végig az újabb epekeverőkön:

– Torkon veret a király mindenkit, aki ellene pártot üt! Mi, uram, még az összeesküvők fejével akarunk tekézni! Vigyázzon mindenki rá, nehogy lábainál avagy éppen fenekinél találja... aztot a hitvány főt! De tik is... tik is!

Kifeszített karral mutatott a követekre:

– Így kell az őfelsége serena faciesse elé járulnotok? Vészbagoly... Két halálmadarak... akik csak gyászt tudtok kuvikolni! Ítéld meg, Isten, miféle szolgák az ilyenek!

Szinte nekikfutott, és szemükbe tüszkölt:

– Hol voltatok bezzeg, ameddig Lajos élt? Színe-porotok sem látszott! Az úr csak honn ült szépen, az ő házában, nagy kommoditásban, jóformán ki sem jött! S meglett minden mégis magamagától... hogy hosszú esztendőkön át az unalom evett meg!

Kortyolt egy hangosat.

– Nosza, most aztán jösztök, hárkáltok, pántolódtok, istenverte! Szinte versfutást tartotok itt! Miért? Mert mi vagyunk tán az ország szolgálatának szamara, tevéje? Vagy hogy e gyermek humorát is egész elpusztítsátok?

A nádor többször próbált volna egyengetni. De lehetett?

– Hadd, már elfortyant a lelkünk! Itt, uram, kelletébb való törvény-, illem- és iszonyú tekintetrontás van!

Csak annál inkább akadoztak a szemei.

– Jah, te büdös haza! Még az egyet-másodra hányunk! Jah, még megtanítunk a főbbek tiszteletére! De ilyen óvégatásokat férfiak szájából sem szenvedünk tovább! Ebből a szemérmetlen ijeszgetésekből elég! Elég! – nyitogatta ökleit. Majd dühkínjában a tenyere vastaghúsába verte a fogát, zokogva robbant s huss! El, ki, mint a zivataros felhő.

A követek bamba képpel bámultak utána. A nádor is. De főképp a királyi gyermek.

Ím, őt a félelmesen ismert szülői indulattajtékzás közepett a legszebben trónban felejtették. S mármost mihez fogjon?

Nem mert maradni. Anyjának borjúkötele nélkül rögtön biztonságát vesztette. Még valami galibába keveredhetnék...

Hát felszedelkőzött, s mivel gyanította, hogy úgy egész szótlan még ilyen árnyékkirályként sem inalhat el, ujjacskájával visszafenyegetett az ajtóból:

– Szívünkben megszomorodtunk, ti urak! Neheztelünk, igen neheztelünk! Való ilyen rút matériákkal az udvart búsítanotok? És kedvesanyánkat így megríkatni?

Feddés közben nem ügyelt a lába alá. Megbotlott a hosszú, felnőttes ruhában, ettől a véletlenségtől még jobban megijedt, ajka elkezdett görbülni, s most már maga is zokogva, hanyatt-homlok kivágódott a küszöbön.

*

A két raguzai csak hűlt, hüledezett egymásra, aztán pedig a nádorra.

Igazság szerint hát fejbe kólintódott a rémes politikátlan esztelenségektől Garay Miklós is. De hősileg leplezte.

Mit tudják ezek ezt az itteni megfordult, csodás korszakot? Ezt az ő hányt-vetett, rökönyödésekkel teljes, cseberből-vederből soha, de soha ki nem kerülő, abban fuldokolva veckelődő, kárhozott életét?

Senki azt! Senki emberfia. S hejj! ne is, ne is... Még ő maga se!...

Szakállába simította a bajuszát, szakállát meg végigfuttatta a tenyerén, s evvel, mintha titkos forrásból merített volna új erőt a már soron következő helytállásra, előlépett, és látszólag nyugodtan így szólt:

– No... ez dolgocskák kedves kegyelmeiket ugyan csöppet meg ne lepjék! Távol legyen a szótól a sértés... egykorban már látánk elég nagyobb szeleket is... De azonban: cessante causa, cessant effectus! Secure!

Vontatottan elindult.

– Majd az egész történet csinosan rendbe jő... Mert bár fajzásuk szerint, igaz, csak hirtelenkedő asszonyok, mégis igen királyi okossággal felékesített, nagy, fő és képes személyek ezek! Rendes végzésekhez azonfelül – tudjuk – a tanácsbeli táblafiak közös gyűlése kelletik... Köszönetünkkel, uraimék – bólogatott. – Még rávigyázzatok, hogy nagy és magas megemelkedésük leszen kegyelmüknek e hű postálkodásuk mián! Nádori szavam... Hát bene valete, bene valete!

Elkarolta jobb lapockán Luccari Istvánt, bal hónaljánál meg Gondola Pétert, és csak lassan kiballagott velük. S az ég kegyelméből, harag nélkül tisztultak el a raguzaiak is. Isten tudja, ezeket valahogy más bordából szőtték, mint az itthoni embereket. Jóllehet tüzeltek talán, amazoknál hangosabbakat pukkantak, nagy bumahányásokkal füstölögtek erősen, de a füsttel együtt ki is szállt fejükből a gőz, szívükből a gyűlölködés. Nem magyarok voltak, tudtak a magyarnak megbocsátani is.

Később aztán csakugyan megtörtént az az „intézkedés”.

Minthogy a már kimondott királyi szó enyhítéséhez Garayn kívül a tanácsurak többsége is kellett volna, ilyen hálátlan szerep pedig a haszonvári udvaroncok eszében meg sem fordult, a főméltóságok egész sorát a terv szerint megbolygatták.

Horváthy helyére Bessenyey Jankót küldték ki.

Hanem a szegény tohonya János erre a kényes tisztségre valóban nagyon Jankónak bizonyult.

Aló hát, útilaput kötöttek az ő talpára is! És Erzsébet egy óvatlan és kivédhetetlen pillanatban már meg Laczkffy Istvánnak kötötte le a királyi szavát.

De István csak Istókként viselkedett. Sőt híre csordult, hogy érzésben a legkevésbé sem garaysta... Szeretné a nyakára nőtt uraságot minél előbb a polcról leejteni.

– Ilyen tarisznyahitű! – forgatták a szemüket a hízelgők.

Bár mostantól Laczkffyn kívül az elégedetlenek zöme sem sokat óvakodott. Főnökeik úgy ítélték, hogy a talaj eléggé megmunkálódott alattuk... És 1383 elején Palizsnay János perjel már nyíltan kiütötte a Délvidék kéményébe a lázadás zászlaját.

8

A követek elvonultával Garay fejére rászakadt egy darab csillagtalan mennybolt; dandára olyan mindenféle nyűgös munkáknak, aminőkkel a – csendes Nagy Lajos-i korszakban sohasem kellett vesződnie. De legsürgősebb mégis az a gondja volt: végére járni, hogy mi lett a megfutamodott királynéval.

Bandukolt hát hozzá.

A jövő-menő udvaroncok lehetőleg elforgolódtak, szolgaemberek ész nélkül kotródtak az útjából. Az alabárdosok sem kérdeztek semmit, csak szét a fegyver, s át s be! Mert ennek a roppant hatalomnak erre kiváltsága van. „Nagy bemenetelű.” Vagyis járkálhat a nap bármely percében... ha ugyan ennek a jussának valami sok köszönetét veszi...

Most is a legrosszabbra készült. Talán fejgörcs... Lehet, hogy holteleven kimerevedés. Noha szívhasogatás, ájulás, vagy tigrisfújtatás ugyanúgy lehetők.

Törülte már előre az üstökét – s no, most, uramisten! De rémképei egy csapásra eloszlottak, és mint aki folyamnak üdítő habjaiból kél ki...

Mert a falakat borító függönyzet mögül soha még a világon ehhez fogható, kedves muzsikák! Két asszonyi hang bohóskodott valamin, és itt-ott egy plüncögés, plimm-plumm: a koboz.

Megváltottan emelte szemét a mennyezetre, s mogorva arca kicsit férfibután, bizonytalan, vak mosolyra vonult. Aztán beljebb dülleszkedett a nehézkes testével, és fülelt.

Hiszen ez itt... ő, a cudar sors szebbik színe? Az örök kiszámíthatatlan, mindig váratlan, drága Változatosság? Az ő kezében van a koboz, s hogy az a nagy Isten áldja meg ez insperáte való jó fordulatért, amit álmában sem mert volna hinni! Nem, ezt igazán nem gondolta, hogy ez neki majd így rendesen fenn üljön a nyugvópadon, és nehéz külső dolgát ne csak még inkább nehezítse, házi bajokkal.

A második valaki meg a fő palotásasszony, persze. A szinte barátnő. Ragovicsné. El itt az udvarnál szép szőkeségben és özvegységben – de éljen is, a szorongattatásain gyakran segítő lélek!

Most ennek a fejére is ráfohászkodott egy áldást, s nagy örömében nem tudta, mit nem adott volna neki – az egész világnak! –, olyan hála buzdult szét benne. És jó pihenőre ernyedt testén áthömpölyödött valami végtelen kellemes langyosság.

Amazok ott a függöny leplétől nem vették észre, hogy bejött. Hát nem is mozdult. Meghúzódott a kárpit hasítékán kívül. Kéjelgett. Szabadon lélegzett!

Íme, most az az irtóztató, foghatatlan súly, az a nap közben, mint gyomra aljában leült kő, rejtek nehézség: nincs. Nincs ok a szorongásra. Nem kell in timore et tremore várni a következő percet. Aj, be gyönyörű!

És megemelkedett lélekkel egy kevéssé szusszantott; legeltetődni kívánt. Néha hát ilyen vígaszteljes és kegyelmes képen is... Mint az a forródéli, barna női arc ott, amelyen most nevetésnek fénylapjai villódznak, harag marconasága, bú és szemrehányás nélkül.

Milyen egész újféle módon szép így! S az a szinte kislányos mozdulat, amivel buja fekete sörény a homlokból pajkosan hátrarázattatik!

Világelső asszonyállat ez... no. Mégis... mégiscsak... És szédület, így egyszerre megint a hinta felfele lendülő oldalán suhanni! Most az a másik sors elsüllyedt, le, a láthatatlan mélybe, poklokra valahova... Vagy talán soha igaz sem volt, hogy volt? Hogy az élet gyötrő és nyögesztő? Csak ez a hang? Az elégedett és játékos némber hangja?

Kacagás és derű... Bátorság és vállalkozásokra támadó erő... akár bizony a legnagyobbakra is. Most úgy érezte: merné. Talajt kapott, csodaföldet érintett megint a sarka. Anteusz titkával közlekedett, s ha ezt az alapzatot úgy a lába alatt meghagynák... ohé! Nincs az a Héraklész, aki rajta és ezen az országon erőt vehetne!

Szemet hunyt, hogy annál élesebben halljon. Mit les el itt mindjárt?... És odabent megszólalt a koboz. A nóta felcsendült:

Ezek is pediglen szörnyű sietéssel

Gyorsaikonnak vala jó nagy sebességgel

Uram Están kelme beadja hírünköt

Asszony asszonyunknak megmondjad jöttünket.

Kuvik! Kuvik!

A szőke Christa odabent madártorka szakadtából kacagott. S ejha? Csakugyan... Furcsaforma ez az éneklés... De már haladt is tovább:

Mert vagyunk mink ketten két fő jelösségek

E jó Pétörömmel fő nevezetességek.

Aranyban dajkálnak odahaza minket

Selyemágyba itt is, tudom béhelyöznek.

Kuvik! Kuvik!

Csúfondáros, csípős, édes-zamatos volt ez a hang, mint a forrongó, bolond must. Miklós egyelőre még nem értette, hogy miért a gúnyolódás, kicsobbanó hahota, no de... majd megérti! Mert perdültek megint a húrok, koccantak a gyűrűk, s az a gömbölyű ajk csucsorodott, megrágni való édesen:

– Csitt, csitt, Christám! Itt most az jön, hogy „mondszaja királyné, hatalmas királyné”. – És zengett a dal:

Jaj, cselédem Istók, jaj, kit hozál elém

Soha láttam eddig ily két fura legént!

Ily két vöcsökfülű, tülökorrú görént,

Bakpatájú kerge, bagolycsőrű szegént!

Kuvik! Kuvik!

Az udvarhölgy odabent már a pokrócon hempergett, s nagy magukhitelében nem is valami vigyázatosan. Harisnyakötő gelesztái minduntalan kivillantak. Ez sem rossz látvány... És Miklós mosolyra fanyalodott.

Aha! Istók! És: Pétör! Meg „hatalmas királyné... „ De hiszen akkor helyben vagyunk? Mert akkor ez a versezet itt most letten-készül? Annál inkább hát... Ezt meglesőnk. – És plüncögött a koboz:

Balgaságuk köz nekik a szamárral

Szemük ennek bandzsal, vágynak két bal lábbal

Vágynak ezek itten bolondoskodással

Felség színe előtt csoda rút lármával:

Kuvik! Kuvik!

Már enyhén höbögött Miklós, mint mikor komoly nagy hordóból a picike dugó kilazul. Rázogatta a szokatlan kedély: felfogta már a dolgot!

Hát persze, hogy a raguzai követség énekes képe ez! Úristen! Milyen könnyű, más színű! milyen semmiség ez így, e függöny mellől! S talán csakugyan is... nem olyan világrengető nagy ügy az egész...

Erősebb ingere támadt. Torokcsiklándozás. De megállta. Bolond ember, a kevés égi adományaidat el ne rontsd! Ritkán vagy ily kedves eseteknél auditórium! – rántotta össze megint a szétfutott ajkait. – Odabent pedig ment a friss költés tovább:

Délyest felségeim, igen fondorlanak,

Mindenfelöl rátok igen haragunnak,

Ellenetek ilyképp igen feltámonnak

Lázadók a tokbul... piszkafát kivonnak.

S: kuvik! Kuvik!

Egy tréfában is parancsoló kézlegyintés következett most. Tollpárnákba bubogó fuldoklás. És ezentúl megszakítás nélkül haladt a história:

Avval tinéktek majd torkotokat meccik,

Nagy siralmasképpen torjáról leejtik,

Árva királynéknak halálát idézik,

E halottas háznak gyászfeketeségit.

Kuvik! Kuvik!

De már igazán vitte a kutya a tollseprűt! Mint nehéz kórban, képiekéit, nyomorgott, rugódozott a szőke hölgy. Odavolt kínjában. Kukorékolt, vergelődött, majd megbolondult.

– Jaj, úristen! Immár nem bírhatom tovább! Feleséged el ne veszítsen! És egy eszeválott felsikítás:

– Meg... hegyestőröznek! Torkunkba eresztvén fínum fringiai... piszkafájukat! Azt ráncsák elő... a hősök! S avval metélik nyakunkat!

– Mint a szecskaneműt! – hagyta rá egy holtkomoly tettetésében csak még annál ingerlőbb hang. De legott hozzátette: valami hátramaradt! Ez:

Karika orrába, nagysűrő bundába

Főmedve urunk áll, csak úgy egymagába.

Plumm, plimm.

A hosszú pillák felvetődtek.

Csak úgy nyugton tárcsa mely szörnyű karmait

Ingyen pattingatja röttentő agyarit

Plumm, plimm.

S egy kis torokköszörülés.

Nincsen ettül szajkóm, nincsen amért fejjél!

Károgj varnyú, holló, sose ijedezzél!

Plumm, plimm!

Gyors futam a húrok fölött:

Medvénk inkább baglyot kuviklani hagyja

Jobb szereti Miklós, ha mézet nyalhatja!

Hanem még ilyet! Erre ki számíthatott? Nagyot hólyagzott a függöny, egy súlyos barna tömeg: lökk, elő s a plumm-plimmet már Garay adta meg... Erzsébet szájára.

– Aha, lélek! Hát így bocsátjuk hű nádorunk ellen a mi hamis sípunknak hangjait? S hát: medve? Karikás? Csak úgy tétlen agyarkodó? Mi? Hej, nagy méltatlanság és fejedelmekben levő, rút háládatlanság!

– Eresszen kegyelme... Még megöl, avagy megfélszegít!

– Csak kivonom villás nyelvét ennek a zomok kígyócskának, keresztvizet begyére gyűjtögetőnek! Aha... s plumm, plimm! Ugye bezzeg!

Hol volt itt vészkövetség! Ország! Bú és gond, gyászesztendő! Csupán két forrón marakodó, bíborködbe kergült teperődő: szerelemnek megszállottjai.

Erzsébet eldűlt a váratlan rohamban. Koboz erre, tollverője arra. A fekete hajsátor lebomlott, s az özvegy kacagott, kacagott. – Maga bujnyik! Maga bujnyik! Elenged?

– Nem, ez meg itt az én nótácskám. Addig abba nem hagyom, míg hatalmasul, vagy száz strófára tellőt nem szerkesztek belőle!

És egészen kölyökké gyermekedett a nagy, mogorva férfi. Úgy tetszett, hogy szavának áll...

Christa elnézte kicsit a hergelődést, s vette azt a meglepetés legkisebb jele nélkül. Napirenden való eset volt itt az ilyesmi. Vagy dühtajtékos tombolás, vagy a Vénusz... Vagy a kettő együtt.

Kinek jutott volna eszébe, hogy előtte titkolóddzék?

Ugyan-ugyan... Szent Kajafás!...

Hiszen kezdettől fogva látta ő ezt a szívszerelmet fejlődni, s ó! Megértette, az éveken át sínylődő Lajos oldalán, aki aztán el is hunyt.

– Mit fogjon tenni a nő az ő belső állapotaival, ha még nem hanyatlott idejű, egészség van, olykor tüzek tüze gyúl, és a bordacsontoknak kíváncsisága? – emelgette a szemöldökeit. – Jaj, bizony örökre sápadt homlokkal nem üldögélhet a jégen! Korona s effélék a Vénusz dolgaiban keveset segítvén, melegítvén... és a gyarló tetem nem érvén be a birodalom ajnározásával!

Ő maga talán klastromban töltötte özvegységét?

Első színes ruhájánál hamarabb megérkezett a bánatűző... s meglett a tapasztalat... Akkor pedig mit lenne előtte mit palástolgatni?

De azért amikor a csata több lett kettőnél, csak feltápászkodott mégis. Nyújtózott egyet, lesuprálta köténykéjét, hozzáfogott megsértődni: orra kis fintort forgatott, s azzal mellőzötten, tüntető, széles riszálással kilőgérezett.

Forgách Balázs... no! Ha már így felpiszkálták ezek a hamvat! Vagy valamelyik Drugeth úrfit fogja megtalálni. A csere nem árt.

Lélek!

Ó!

Ó, ki olyan botor, ki elég dőre, hogy még ilyen nyolcadik világ csudáját is keressen a cudarokban! Csak kardkötéséig legyen ember az ember, azon felül az sem baj, ha nyerít. Szerencsére nem vagyunk holmi balga vérmagyarok... Művelt külföld! Haladó világ! És varietas delectat... Ssz.

Ilyen gondolatok közt vonult, és tudta, hogy nem egyhamar kerül elő. Nádor urunk muzsikája elég időkig szokván tartani...

Miklós eszéből ezalatt kiröppent minden gond, minden káros füstölgés. Most csak a mámort érezte, hogy ezt a sívó királytigrist csapdába kaphatta.

Soha. Soha ő ezt azért nem képes mégsem tisztán megérteni! Hogy éppen: ő... És lappangott benne a gyanú, hogy valami mérge lehet tán ennek az asszonynak. Valamilyen titkos vérmérge, amivel az ő egész valóját úgy megcsinálja, hogy mentől többet szürcsölt, annál többet kívánjon.

Aj, pedig hányszor nyitott be ő már ide a kétségbeesés gyászlázadó óráiban azzal, hogy: nem! Hát itt valami rettenetes balul megy! Az élet szekérrúdja szörnyen félreferdült, s ezen okvetlenül változtatni kell. Kell! Nyakát a járomból kirántani... Mert ez így tűrhetetlen! Tűr-he-tet-len gyötrő... Ha százszor királyné miatt is! Hány esetben szakadtak napok hosszára csakugyan külön! De a már felszívódott vérméreg mindig hatott, s ő mindig megint visszasomfordált: ledobbanni. És milyen boldogan meghunyászkodott, milyen áradóan hálás volt ilyenkor, hogy közben az esztendeje örökre ki nem telt! Nem vették túl komolyra a lázadását! Megmaradhatott tovább a jármot vonni, megint lázadni és körbefutni, ezen a, már jól tudja, hogy sehova sem vezető úton, mely számára azért mégis a boldogság egyedüli útja.

Hatalmas okokat talált mindig, hogy újból megbocsásson.

Nem volt-e más ez a nő valamennyi eddig ismerteknél? Szertelen lénye a hibáin, lelke sajátságos, lázrobbanó, kusza készületén túl nem volt-e éppolyan szélsőségesen jó is? Hát még kiben a világon van ennyi érzékenység, csíny, gyors elme? Kiben olyan könnyekig megindulni tudás, kegyetlen önbírálat, másokon szánakozás? Kiben akkora lelkesség, hűség, eredendő tisztaság, mint ebben a bár bukott, de csakis általa és érette bukott szegényben?

Hányan rajzanak körötte pedig, a királyi hír-név hiú fénykörében! De ennek jelszava; principiis obsta!... És meg is teszi. Már természeténél fogva, a közeledés első szelére mindjárt bőszül... s nem! Rögtön magvába öl minden vállalkozni kész ocsmányságot.

Ilyet ember felejtsen?

Hát ember lenne? Lehet? Hát megteheti?

A déli nap besápadt a szűk és magas ablakon. Kint a tél orkánja söpört, fütyült. S ő különös módon könnyű lábakkal, szinte anyagtalanul szállt a nyitott tűzhely mellé, és a félálom-félébrenlét valami sajátságos állapotában bocsátkozott a farkasbőrös padra. Most maradéktalanul nyugodt volt. Szinte kinyilatkoztatásszerűen világosodott fel, s egész valója teli lett a végtelenség megszűrt zenéjével.

Ernyedt karja a kobozért nyúlt. Ujjaival a húrok közt babrált.

Eleinte csak véletlen volt a szólam. De aztán mind erőteljesebbé, már akarttá és kifejezővé is teljesült – míg az a másik, másvilágról hazatérő szellem hirtelen arra ocsúdott, hogy kedvesének ajka is kinyílt. S zümmög. Az a tartózkodó, zárkózott, valahogy mindig bús, az a vaskemény férfi...