A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Charlie N. Holmberg: The Glass Magician

47North, Seattle

Fordította: Márton Zsófia

Borítófestmény: Sánta Kira

Borítótipográfia és tördelés: Kühne Andrea

Copyright © 2014 Charlie N. Holmberg

Hungarian translation © Márton Zsófia, 2017

Cover art © Sánta Kira, 2017

Hungarian edition © GABO, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-572-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Nővéremnek, Alexnek, aki már akkor hitt bennem, amikor még senki más.

Késő nyári szélfuvallat szökött be a konyha nyitott ablakán. Ceony tortáján imbolyogni kezdett a húsz gyertya lángja. A tortát persze nem ő sütötte – nem jó, ha az ember maga süti a saját születésnapi tortáját –, de az édesanyja jó szakács volt, és még annál is jobb cukrász, így Ceonynak semmiféle kétsége nem volt afelől, hogy a rózsaszínű, meggyes krémmel bevont, lekvárral töltött piskóta mennyei lesz.

Miközben a szülei és három testvére a születésnapi köszöntőt zengték, a lány gondolatai a süteményről és az ünneplésről valami másra terelődtek. Egyre azon a jeleneten járt az esze, amelyet a papírjósda mutatott meg neki három hónappal ezelőtt, amikor Emery Thane mágusnak mondott jövendőt. Egy virágokkal borított domb tetején ült, napnyugtakor. A levegőben réti here illata szállt. Emery ott ült mellette, zöld szeme ragyogott. Mellettük két kisgyerek játszott.

Három hónap telt el azóta, és a jóslat nem vált valóra. Ceony ezt nem is várta el, különösen, hogy a jelenetben gyerekek is szerepeltek, de sóvárgott legalább egy darabkája után. Emery – vagyis Thane mágus – és ő közel kerültek egymáshoz azóta, hogy a férfi tanoncává nevezték ki, aztán pedig visszaszerezte annak ellopott szívét. Mégis, bensőségesebb viszonyra vágyott ennél.

Azon töprengett, mit kívánjon, amikor elfújja a gyertyákat: szerelmet vagy türelmet?

– A tortára csöpög a viasz – figyelmeztette az asztal végéről Zina, aki két és fél évvel volt fiatalabb Ceonynál. Toppantott egyet, és odébb fújt egy arcába lógó rövid, sötét hajtincset.

A legfiatalabb testvér, a tizenegy éves Margo oldalba bökte a nővérét. – Kívánj valamit!

Ceony mély levegőt vett, gondolatban belekapaszkodott a virágos domboldal és a naplemente éles emlékképébe, és óvatosan, nehogy lángra kapjon a copfja, elfújta a gyertyákat.

Tizenkilenc gyertya kialudt, és a konyha majdnem tökéletes sötétbe borult.

Ceony gyorsan elfújta a renegát huszadikat is, és reménykedett, hogy ez nem számít.

Családtagjai tapsolni kezdtek. Zina sietve felkapcsolta a konyha mennyezetéről függő egyetlen villanykörtét. Az háromszor is felszikrázott, majd kidurrant, üvegszilánkok záporát szórva a sötétségbe borult ünneplők fejére.

– Na, remek – csattant fel a tizenhárom éves Marshall, Ceony egyetlen fiútestvére. A lány hallotta, hogy az öccse körbetapogat az asztalon. Vagy gyufát keresett, vagy a tortába szeretett volna elsőként belekóstolni.

– Vigyázz, hova lépsz! – kiáltott fel Ceony édesanyja.

– Vigyázok, vigyázok – felelte a férje, és odacsoszogott, ahol a konyhaszekrényeket sejtette. Néhány pillanattal később meggyújtott egy vaskos gyertyát, és belekotort az egyik fiókba a tartalék körtéért. – Nagyon hasznos találmány, már amikor működik.

– Hát, egy kis sötétség még nem ártott meg senkinek – jegyezte meg Ceony édesanyja, miközben ellenőrizte, nem hullott-e a tortára az üvegszilánkokból. – Vágjuk fel a tortát! Margo, rágj meg jól minden falatot.

– Na végre – sóhajtott Zina.

– Köszönöm – mondta Ceony az édesanyjának, ahogy az gyakorlott kézzel levágott és odanyújtott neki egy szeletet. – Nagyon jólesik, hogy gondoltál rám.

– Mindegy, hány éves vagy, tőlünk mindig kijár neked egy torta – felelte amaz, szinte feddő hangsúllyal. – Különösen, hogy mágustanonc vagy – tette hozzá büszkén.

– Csináltál nekem valamit? – kérdezte Marshall, Ceony vörös tanonckötényének zsebeit fürkészve. – Az előző előtti leveledben megígérted.

Nővére bólintott. Bekapott egy falatot a tortából, majd letette a tányérját, és átment az apró nappaliba, ahol a táskája lógott egy rozsdás fogason. Marshall izgatottan követte, nyomában Margóval.

Ceony egy laposra hajtogatott, lila papírdarabot húzott elő a táskájából, amely ismerős módon bizsergette az ujjait. Marshall tekintetétől kísérve a falra simította a papírt, és megformázta az utolsó pár hajtást: a denevér szárnyait és a fülét. Ügyelt rá, hogy pontosak legyenek a hajtások, különben nem működött volna a bűbáj. Aztán a kezébe vette a denevért, és ráparancsolt. – Ébredj!

A papírdenevér összerezzent, aztán a szárnyain lévő apró papírkampók segítségével megtámasztotta magát a lány tenyerén.

– Fantasztikus! – kiáltotta Marshall, és megragadta a denevért, még mielőtt az elrepülhetett volna.

– Csak óvatosan! – szólt utána Ceony, ahogy a fiú elnyargalt a hátsó szoba irányába, amelyen a két húgával osztozott.

Újra a táskába nyúlt, és előhúzott egy egyszerű, az egyik végén csúcsos könyvjelzőt. Odanyújtotta Zinának.

– Uh, mi ez? – vonta fel húga az egyik szemöldökét.

– Egy könyvjelző – felelte Ceony. – Csak mondd ki fennhangon a könyv címét, amit éppen olvasol, és tedd az éjjeliszekrényedre. Magától követni fogja, hányadik oldalon tartasz. – A könyvjelző közepére mutatott, ahova egy kisebb papírnégyzetet ragasztott. – Az oldalszám itt fog megjelenni, az én kézírásommal. Elvileg a vázlatkönyveiddel is működnie kell.

Zina felhorkantott. – Fura. Köszönöm.

Margo összekulcsolta a két kezét az álla alatt. – És én?

Ceony elmosolyodott, és megborzolta Margo répavörös haját. Pont olyan színe volt, mint az övének. Táskája oldalsó zsebéből egy apró papírtulipánt vett elő. A szára zöld papírból készült, a virágfejet alkotó hat egymásba érő szirom pedig váltakozva sárgából és pirosból.

Margo szája kerekre nyílt, ahogy Ceony odanyújtotta neki a virágot.

– Tedd az ablakba, és reggelente ki fog nyílni, épp úgy, mint egy valódi virág – mondta a nővére. – De nehogy meglocsold!

Margo izgatottan bólintott, és Marshall után indult. A tulipánt úgy tartotta a két keze között, mintha csak üvegből készült volna.

Ceony a szülei társaságában letelepedett a nappaliban, hogy elfogyassza a tortaszeletét. Marshall és Margo az új papírbűbájokkal játszottak a szobájukban, Zina pedig randevúra indult a Parliament Square-re. Bizzy, a Jack Russell terrier, akit Ceony nem vihetett magával a mestere házába, lustán összegömbölyödött Ceony lábánál. Csak elvétve emelte fel a fejét, hogy kunyeráljon egy-egy falatot.

– Nos – szólalt meg Ceony édesanyja a második szelet torta után –, úgy néz ki, minden rendben van veled. Thane mágus remek tanárnak tűnik.

– Az is – felelte Ceony, és remélte, hogy a gyenge fényben nem látszik az arcára kúszó pír. – Remek ember.

Ceony édesapja a térdére csapott, és jókorát szusszant. – Jobb, ha fogok neked egy kocsit, nehogy túl későn érj vissza – pillantott ki az ablakon az esti égboltra. Aztán felállt, és ölelésre tárta a karját.

Ceony felpattant, és szorosan megölelte előbb az apját, aztán az anyját is. – Nemsokára megint eljövök – ígérte nekik. Ha nem volt nagy a forgalom, valamivel több mint egy órába telt eljutni Emery villájából a Whitechapel negyedbeli Mill Squatsba, így Ceony nem látogathatott haza olyan gyakran, mint szeretett volna. Biztos volt benne, hogy Emery óriás papírrepülőjén negyedóra alatt megtenné az utat, a férfi azonban úgy vélte, a világ nem áll még készen a különcségnek erre a fokára.

Ceony ragaszkodott hozzá, hogy ő fizesse a kocsit, amelyet az apja hívott a számára. Nemsokára egy automobil hátsó ülésén ült, mely elpöfögött a Mill Squats szorosan egymás mellé simuló többlakásos házai között kanyargó macskaköves úton. Elhaladtak a posta, a szatócsbolt, aztán pedig a játszótér felé vezető kereszteződés mellett, kifelé kanyarogva az egyre csendesülő városból. Hamarosan már csak az ő kocsijának lámpái világították meg az utat. Ceony a csillagokat bámulta a nyitott ablakon keresztül: egyre több tűnt fel belőlük az égen, ahogy Emery villája felé közeledtek. A Londonból kifelé vezető utat szegélyező, magas fűben láthatatlanul lapuló tücskök ciripeltek, a párhuzamosan csörgedező folyó felől vízcsobogás hallatszott.

Ahogy megálltak, a lány szívverése felgyorsult. Fizetett, majd kiszállt és átkelt a villa ijesztő védőbűbájainak vonalán, amelyek romos, betört ablakú, hulló zsindelyű épületnek álcázták. A kerítésen túl valójában azonban egy kétemeletes, sárga téglából épült ház magasodott, élénk színű papírvirágokkal teli kerttel körülvéve. Este lévén, a virágok már összecsukták szirmaikat. A könyvtár ablakában fény égett. Emery az egész hetet távol töltötte: a Máguskabinet ragaszkodott hozzá, hogy részt vegyen a „Mágikus matériák az építészetben” című konferencián. Ceony gyorsan megigazgatta a szoknyáját, és újrafonta a copfját, hátha kiszabadult belőle egy tincs.

Jóformán még el sem fordította a zárban a kulcsot, az ajtó mögül papírtappancsok nesze hangzott fel. Amint belépett, Kömény farkát csóválva azonnal a karjába ugrott, és a maga zizegő módján csaholt. Száraz papírnyelve végigszántott Ceony álla alatt.

A lány elnevette magát. – Még egy napja sincs, hogy elmentem, te kis buta – mondta, megvakargatta a papírkutya fülének tövét, majd leeresztette Köményt a padlóra. Az kétszer körberohanta, majd rávetette magát egy kupac papírból készült csontra az előszoba túlsó végében. Ezek a csontok a megfelelő parancsszóra Emery csontvázkomornyikjává, Jontóvá álltak össze, akihez lassan Ceony is hozzászokott. De azért, amikor már sokadszorra ébredt arra, hogy a papírcsontváz épp az ágya fejtámlájáról törölgeti a port, rászokott arra, hogy kulcsra zárja az ajtaját.

– Csak finoman – figyelmeztette most Köményt, aki mostanában rákapott Jonto medencecsontjának rágcsálására. Papírfogai szerencsére nem tettek sok kárt benne. Ceony ellépett a csontkupac mellett, és felkattintotta a villanyt a konyhában. Az egyszerűen berendezett helyiségben jobboldalt a tűzhely állt, baloldalt pedig patkó alakban elhelyezett konyhaszekrények. Mögöttük a hátsó ajtó és a jégszekrény. A mosogatóban nem látott piszkos edényeket. Emery nem evett?

Úgy gondolta, a biztonság kedvéért azért összeüt valamit, ekkor azonban a szeme sarkából észrevett valami színeset az étkezőben, ami magára vonta a figyelmét. Az étkezőasztalon egy fából készült váza állt, tele aprólékos gonddal meghajtogatott, csaknem valódinak tűnő vörös papírrózsákkal. Ceony lassan a virágokhoz lépett, és kezét kinyújtva megérintette a szirmokat. Emery a rendelkezésére álló legvékonyabb papírból készítette őket. Bonyolult, páfrányszerű leveleket is hajtogatott melléjük, a rózsáknak pedig még néhány tüske is akadt a szárán.

A váza mellett egy ovális hajcsat hevert. Papírgyöngyökből és szorosan feltekert papírcsíkokból készült, és valamiféle lakk fedte vastag rétegben, hogy tönkre ne menjen. Ceony felvette, és hüvelykujjával végigsimított a díszítésén. Neki órákba telne valami ehhez hasonlóan bonyolultat megalkotni – a rózsákról nem is beszélve.

A rózsák. Kis kártyát húzott elő a csokor közepéből. Emery tökéletes folyóírásával ez állt rajta: Boldog születésnapot!

Megdobbant a szíve.

A hajába tűzte a csatot, a füle mögé, a kártyát pedig becsúsztatta a kézitáskája oldalzsebébe, ahol nem gyűrődik össze. Nekivágott az emeletre vezető lépcsősornak. Menet közben megcsipkedte az arcát és megigazította a blúzát. A könyvtárból kiszűrődő villanyfény csálé háromszöget festett a folyosó keményfa padlójára. Emery a könyvekkel borított falú helyiség túlsó végében álló asztal mellett ült, a lánynak háttal. Fél kezére támaszkodott, ujjait sötét, hullámos hajába mélyesztette. Másik kezével épp lapozott egyet egy különösen réginek tűnő könyvben – Ceony nem tudta megállapítani, melyikben. Hosszú, zsályazöld felöltőjét átvetette a széke támláján. Emerynek a szivárvány összes színében volt egy felöltője, és még nyáron is mindennap felvett közülük egyet – kivéve a július huszonnegyedikét, amikor is kihajította az ablakon az aznap viselt indigókék darabot, és a nap hátralévő részét azzal töltötte, hogy meghajtogatott és kivagdosott egy hóviharra való mennyiségű papírhópelyhet. Ceony időnként még most is talált egyet-egyet a jégszekrény és a konyhapult közé szorulva, esetleg gyűrött kupacokban Kömény kutyaágya alatt.

Jobb kezének begörbített mutatóujjával megkoppintotta az ajtókeretet. Emery összerezzent és megfordult. Tényleg nem hallotta, amikor bejött?

A férfi fáradtnak tűnt – valószínűleg egész nap úton volt, hogy máris hazaért –, de zöld szeme ragyogott. – De jó látni téged. Egész héten mást se csináltam, mint kényelmetlen székeken ülve vaskalapos angol úriemberekkel társalogtam. – Majd összeráncolta a homlokát. – Ráadásul, azt hiszem, mióta a te főztödet eszem, sokkal többet várok el egy étkezéstől, mint azelőtt.

Ceony elmosolyodott, és azt kívánta, bárcsak ne csipkedte volna meg olyan alaposan az arcát. Oldalra fordította a fejét, hogy megmutassa a hajába tűzött csatot. – Hogy áll?

Emery arckifejezése megenyhült. – Szerintem csinos. Jó munkát végeztem.

– Micsoda szerénység – emelte égnek a szemét Ceony. – De köszönöm. És a virágokat is.

Emery biccentett. – Viszont attól tartok, egy héttel el vagy maradva a tanulmányaiddal.

– De hiszen azt mondtad, két hónappal előrébb járok, mint kellene! – ráncolta a homlokát Ceony.

– Egy héttel – ismételte a másik, mintha nem is hallotta volna. És talán így is volt. Emery Thane-nek különös tehetsége volt ahhoz, hogy csak azt hallja meg, amit akar. – Úgy határoztam, a legjobb az lesz, ha a gyökerei felől is megismerkedsz a hajtogatással.

– Vagyis a fákkal? – kérdezte Ceony, és hüvelykujjával végigsimított a hajában lévő csaton.

– Majdnem – felelte Emery. – Keletre innen, Dartfordban van egy papírgyár. Nem mintha számítana, de még külön részlegük is van a mágikus matériák számára. Patrice kérése, hogy vegyél részt ott holnapután valami bemutatófélén.

Ceony biccentett. Valóban érkezett erről egy távirat Aviosky mágustól.

– Ezzel kezdjük. Nagyon izgalmas lesz – kuncogott Emery.

Ceony felsóhajtott. Ez azt jelentette, hogy minden lesz, csak izgalmas nem, de ez nem lepte meg. Mégis mennyire lehet izgalmas egy papírgyár?

– Kocsival megyünk, reggel nyolckor indulunk – folytatta a papírmágus –, szóval korán kell felkelned. Megkérhetem Jontót…

– Nem, nem, fent leszek időben – bizonygatta Ceony. Már majdnem kilépett a folyosóra, de visszafordult. – Ettél már? Szívesen főzök valamit, ha éhes vagy.

Emery rámosolygott, inkább a szemével, semmint az ajkával. A lány szerette ezt a mosolyát.

– Nem szükséges – felelte –, de köszönöm. Szép álmokat, Ceony.

– Neked is. Ne maradj fenn túl sokáig.

Emery visszafordult a könyvéhez. Ceony egy pillanatra még rajta felejtette a pillantását, aztán indult lefeküdni.

Elalvás előtt az éjjeliszekrényére tette a rózsacsokrot.

Ceony palacsintát készített reggelire eperrel és tejszínhabbal, aztán visszament az emeletre, és kinyitotta a szobája ajtaját és ablakát, nehogy nagyon megrekedjen odabent a hőség. Játszott egy kicsit Köménnyel, egy összegöngyölt harisnyát dobált neki, hogy visszahozza. Aztán ismét nekiült a bűbájnak, amelyet Emery akkor adott fel neki, amikor elutazott: a saját magát mintázó papírfigurához.

A feladat nehéznek bizonyult – nem azért, mert elvont koncepción alapult, hanem mert a legelső lépéséhez szükség volt egy másik személy segítségére. Ceony mégsem rajzolhatta körbe saját magát egyedül. Így, hogy Emery elutazott, Jonto pedig nem volt képes szilárdan megmarkolni egy ceruzát, a lány végül táviratozott Aviosky mágusnak, hogy a tanonca, Delilah Berget segítségét kérje. Az egy esztendővel idősebb Delilah vele ellentétben nem egy, hanem két év alatt végzett a Tagis Praffon, így utolsó éve egybeesett az övével. Aviosky mágus jóvoltából Delilah napjai rémségesen zsúfoltak voltak, így csak a Ceony születésnapját megelőző este sikerült elvégezniük a feladatot.

Ceony most ott ült a szobája padlóján, kezében az ollóval, amelyet két évvel ezelőtt egy fémművestől vásárolt. A szerszám bármit képes volt átvágni, és soha nem koptak el az élei. A lány nézegette egy darabig az ollót, mielőtt belevágott volna vele a testének körvonalait hordozó, jókora papírlapba. Ha fémműves lett volna belőle, ahogy egykor álmodozott róla, most már biztosan tudná, hogyan bűvölték meg. Nem mintha bánta volna, hogy Emery tanítványa lett, még akkor sem, ha nem az ő döntésén múlt a dolog.

Aprólékos munka volt kivágni a figurát: Emery figyelmeztette, hogy elég egyetlen elhibázott nyisszantás, és a bűbájnak annyi. Nem akarta elölről kezdeni az egészet. Épp csak hogy kivágta a figura bal lábfejét, majd a lábát térdig, amikor az ajtóban megjelent a papírmágus, lábszárát verdeső indigókék felöltőben.

Ceony óvatosan elhúzta az ollót a papírtól, mielőtt a férfira fordította volna a figyelmét. Emery jókedvűen csillogó tekintettel figyelte. Valami mulatságosat tett?

– Úgy határoztam, a mai nap első leckéje az lesz, hogy megtanítalak kártyán csalni – jelentette be.

Ceony elejtette az ollót. – Tudtam, hogy csalsz!

– Okos, de nem elég okos – vágott vissza a papírmágus, mutatóujjával megveregetve a saját halántékát. – Hacsak meg nem tudod mondani, hogyan csaltam.

– Valamilyen helymeghatározó bűbájjal?

Emery elmosolyodott. – Valami olyasmivel. Gyere – intett neki.

Ceony Kömény hasa alá nyúlt, és felkapta, nehogy az rátaposson a papírfigurára. Emery nyomában kilépett a folyosóra, határozott mozdulattal becsukta maga mögött az ajtót, és letette a papírkutyát. Kömény megszaglászta a padlódeszkákat, majd valami érdekeset vett észre a fürdőszobában, és eltűnt a lány mellől.

A könyvtárba érve Emery a padlóra ereszkedett a különféle színű és vastagságú papírok takaros halmaival telezsúfolt asztal mellett. Maga elé tette a hajtogatáshoz használt fatábláját, aztán felöltője belső zsebéből előhúzott egy hétköznapinak tűnő kártyapaklit.

Ceony leült vele szemben, ahogy az órái alkalmával általában szokta. Emery kifejezetten szakértő mozdulatokkal keverte meg a paklit. A lány eltöprengett, mégis miféle foglalkozást űzhetett a másik, mielőtt hajtogató vált volna belőle. A férfi szívében megtett út ezt a titkot nem tárta fel, így aztán Ceony úgy döntött, jobb, ha nem kérdez rá.

– Emlékszel még arra az iratkereső varázslatra, amit tanítottam, ugye? – kérdezte a mágus.

Ceony emlékezett rá, mint ahogy emlékezett mindenre, ami valaha történt vele, akár akarta, akár nem. Fotografikus memóriája általában áldást jelentett a számára. Emery egy nappal azután tanította meg neki ezt a bűbájt, hogy felépült a szíve elvesztéséből – ugyanaznap kezdte Ceony tegezni.

– Amennyiben korábban már megérintettem a keresett iratot, a „szortírozz” parancsszóval és a keresett kifejezés hangos kimondásával keresni tudok benne – idézte fejből a lecke során elhangzottakat.

Ez a bűbáj jól jött volna a Tagis Praff Varázshasználó Szakiskolában, amikor a vizsgákra készült.

– Pontosan – bólintott rá Emery. – Ugyanezt megcsinálhatod a kártyákkal is, feltéve, ha előtte nem babrálták meg a paklit. Név helyett mozdulatot is társíthatsz a lapokhoz, így a játék során egy mozdulattal előhívhatod őket. De megmutatom.

Legyezőszerűen kiterítette a kártyalapokat, talán hogy tényleg mindet meg tudja érinteni. – Szortír: káró király – parancsolta. A pakli felső részéből előcsúszott egy lap. Másik kezével kihúzta, és megfordította, hogy Ceony lássa: a káró király az.

Aztán maga felé fordította a lapot, és mintha csak a királyhoz beszélne, így szólt: – Új feltétel: mozdulat. – Azzal megérintette az orra jobb oldalát. Visszacsúsztatta a káró királyt a pakliba, és megkeverte. Leosztott öt-öt lapot magának és Ceonynak is, mintha csak pókerezni készülnének. Kedd esténként, negyed hét tájban általában pókereztek is.

Emery feltartotta a lapjait. – Most pedig, ha a játékot megelőzően vagy a játék közben a kártyák előtt elmormolom, hogy „szortírozz”, előcsalhatom a káró királyt azzal, hogy megérintem az orrom. Úgy találtam, az a legjobb, ha azelőtt mondom ki, hogy belépnék a helyiségbe, ahol játszani fogunk. De ne feledd, minden egyes lapra ki kell mondanod a parancsot, amit el akarsz lopni.

Köhintett egyet – Ceony mintha kihallotta volna belőle a „szortírozz” szót –, és megérintette az orra jobb oldalát. A káró király kiröppent a pakliból, egyenesen Emery kezébe.

– Milyen csalárd – mondta Ceony, de nem tudta megállni vigyorgás nélkül. Milyen dühös lenne Zina, ha kipróbálná ezt, amikor legközelebb fekete macskát játszanak!

– Akkor a legegyszerűbb feltűnés nélkül megcsinálni, amikor az ember kever vagy oszt – magyarázta neki Emery. – Vagy amikor az ellenfeled figyelmét eltereli az étel, amit épp főz.

Ceony már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de aztán becsukta, és megrovó pillantást vetett a másikra. A múlt kedden, amikor épp amiatt aggódott, hogy odaég a fahéjas csiga, tényleg Emery nyert. Talán ezért nem tartja meg soha a pénzt, akármennyit is nyer. A csaló gazember.

– És hogy kell megbabrálni egy paklit? – kérdezte.

A férfi szeme ismét jókedvűen csillant. – Azt majd máskor megmutatom. Nem leplezhetem le egyszerre az összes titkomat – felelte. Odanyújtotta a lánynak a paklit. Ceony maga is megpróbálkozott a bűbájjal, csak épp ő a pikk dámát használta. Nagy megkönnyebbülésére a lap elsőre a kezébe repült, amikor egyet rántott a copfján.

– Most majd kiderül, ki a jobb kártyajátékos – kuncogott magában Emery. Összeszedegette a kártyalapokat, és eltüntette a paklit a felöltője mélyén. Felkelt, és a következő bűbáj bemutatásához előkeresett két hússzor huszonnyolc centis, közepesen vastag, fehér lapot, és letette a táblára. Ahogy újra elfoglalta a helyét a padlón, tekintete egy hosszú pillanatra összekapcsolódott a lányéval, aki azonban semmit nem tudott kiolvasni a szeméből. Emery mostanában ügyesebben rejtegette a gondolatait.

– Megtanítom neked a hullámbűbájt. Ezt időbe telik előkészíteni – mondta, és lepillantott a kezében tartott, téglalap alakú papírlapra. – Számít, hogy milyen vastag a papír – minél vastagabb, annál erősebbek a hullámok.

– Milyen hullámok? – húzta össze a szemöldökét Ceony. – Sehol nem olvastam hullámbűbájokról.

Emery elvigyorodott, és csinált egy négyzethajtást – háromszög alakban az átellenes élhez hajtotta a papírlap egyik csücskét. Ha az ember levágta a felesleget és szétnyitotta a lapot, négyzetet kapott. A papírmágus egy görgős papírvágóval lenyeste a kilógó papírcsíkot, és egy teljes hajtással egy kisebb, szimmetrikus háromszöggé formálta a nagy háromszöget.

– Muszáj levágni a felesleget – magyarázta. – Sose csináld eleve négyzet alakú lapból. Ideadnád a vonalzót?

Ceony előkapta a vonalzót az asztal felső fiókjából. Ahogy becsukta a fiókot, hallotta, hogy a benne heverő ceruzák odébb görögnek. Emery a homlokát ráncolta. Valószínűleg átrendezi majd a fiókot, mielőtt elhagyná a könyvtárszobát. Ahhoz képest, hogy milyen gyűjtögető típus volt, Emery szerette, ha a holmija tökéletes rendben sorakozik. Vagy legalábbis szerinte tökéletes rendben.

A férfi megmérte a háromszög szélességét, aztán a vonalzót elfordítva a magasságát is. – Tizenhat milliméter, ez a varázsszám. Jól jegyezd meg – mondta. Fogta a görgős papírvágót, és végighúzta a vonalzó mentén, de megállt, még mielőtt teljesen lenyeste volna a háromszög alapját. Megfordította a háromszöget, megint mért, és a másik oldalt is bevágta 16 milliméter mélységben.

– Mint amikor varr az ember – jegyezte meg Ceony, miközben a férfi kezét figyelte. Bár emlékezni fog az összes szükséges vágásra, neki jóval több időbe fog telni előkészíteni ezt a bűbájt. Hogy tud Emery ilyen gyorsan mérni?

– Tényleg? – pillantott fel rá a férfi, majd megint megfordította a háromszöget, és harmadszor is belevágott. Még két vágást ejtett, és végül egy mindenütt egyformán bevágott háromszöget kapott.

Óvatosan széthajtogatta: egy felhasogatott négyzetlap lett belőle. Középen összecsippentette, és a magasba tartotta. Ceony jól megnézte: úgy festett, mint egy többrétegű, geometrikus medúza. Nem talált rá jobb szót.

Emery felállt. Ceony követte a példáját.

– Mindig volt egy ilyenem tartalékban akkoriban, amikor… a rendőrséget segítettem – mondta a papírmágus. A lány persze tudott arról, hogy Emery egykor metszőkre, a tiltott vérmágia gyakorlóira vadászott, de voltak dolgok, amelyekről a férfi nem szeretett beszélni. – Kiváló figyelemelterelésnek, vagy csak ha szeretnéd megfájdítani a fejét valakinek, akit nem kedvelsz.

Emery maga elé nyújtotta a kezét. – Hullámozz – parancsolta, és mozgatni kezdte a papírt fel-le, amitől az még hasonlatosabb lett egy medúzához.

A papír elmosódott a szeme előtt, de vele együtt az egész könyvtár is. Ceony pislogott, hogy kitisztuljon a látása, de úgy tűnt, mintha a papírmedúza hullámokat keltene a levegőben, akár egy tóba hajított kődarab. A padló ringott, a könyvespolcok hajladoztak. A mennyezet elgörbült, a bútorok pedig mintha lebegni kezdtek volna. Ceony tulajdon teste is hullámzott, ide és oda, ide és oda…

Szédülés fogta el, gondolatai összezavarodtak. Nyújtotta a kezét, hogy megkapaszkodjon az asztalban vagy a székben, de mellényúlt, és megtántorodott.

Emery odébb lépett és elkapta, egyik karjával erősen átfogta a vállát. Eldobta a papírbűbájt, mire a könyvtár kiegyenesedett és elnyugodott körülöttük.

– Mondanom kellett volna, hogy jobb, ha ülve maradsz – mondta bocsánatkérően.

Ceony visszanyerte az egyensúlyát, és megrázta a fejét. – Nem… ez nagyon, ööö, hasznos bűbáj.

Ahogy kitisztult körülötte a világ, egyre élesebben tudatosult benne Emery érintése a vállán, és bár küzdött ellene, arcát elöntötte a pír.

A férfi karja egy pillanatig még a válla körül pihent, és amikor elvette onnan, úgy tűnt, nem szívesen teszi. Aggódott talán, hogy elesik?

Emery megköszörülte a torkát, és megdörzsölte a tarkóját. – Gyakorold ezt, amikor van egy kis időd, de kezdetnek talán inkább vékonyabb papírból, jó? – Az ajtóra pillantott, majd az asztalfiókra, amelyben összekeveredtek a ceruzák. Ellépett Ceony mellett, és nekiállt átrendezni a renitens fiók tartalmát. – És persze folytasd a papírfigurát. Ezzel el is telik az idő a holnapi kirándulásig.

Ceony mély lélegzetet vett, és remélte, a másik nem veszi észre, hogy ég az arca. – Én is azt hiszem. Előbb a papírfigurát fejezem be. Az egy kicsit kevésbé kavarja fel az embert.

Emery biccentett, Ceony pedig visszatért a szobájába.

Résnyire nyitva hagyta az ajtaját, és ismét letelepedett a padlóra. Amikor azonban kézbe vette a megbűvölt ollót és a papírhoz közelített vele, észrevette, hogy igencsak nehezére esik elfojtani keze remegését.

Ceony másnap korán kelt. Nem volt szüksége hozzá Jontóra, aki egyébként ott sündörgött a szobája ajtaja körül. Felöltözött. Vörös tanoncköténye alatt krémszínű blúzt és sötétkék szoknyát viselt, a haját kontyba tűzte a tarkóján – így elfért az egyenruhájához tartozó cilinder karimája alatt. Még maradt ideje felrázni Kömény kutyaágyát, és készíteni két tükörtojásos szendvicset, aztán megérkezett a kocsi. A sofőr gyanakvóan méregette a betört ablakú épület illúzióját és a szúrós pillantású varjakat. Új ember lehetett.

Emery csak a kocsiduda hangjára került elő. Kissé álmosnak tűnt.

– Tényleg korábban kéne lefeküdnöd – mondta neki Ceony, miközben a férfi épp az ajtót zárta. – Minek maradtál fenn?

– Csak elgondolkodtam – felelte az, és elnyomott egy ásítást.

– Min?

Emery rásandított, és egy kis szünet után elmosolyodott. – Mint már mondtam, nem leplezhetem le minden titkomat egyszerre.

Ceony a szemét forgatta, és a kocsihoz sietett. – Szerintem épp elég az idő nappal, hogy gondolkodjon az ember.

Emery válaszképp ismét elmosolyodott, és besegítette a lányt a kocsiba.

Amint kényelmesen elhelyezkedtek, Ceony odanyújtotta neki az egyik szendvicset. Ha Aviosky mágus nem osztja be mellé Ceonyt, Thane mostanra már éhen halt volna. Ceony ezt meg is mondta neki, miközben a férfi az első falat szendvicset rágta.

– Sok minden másképp alakult volna nélküled, az igaz – felelte a másik.

A lány eltöprengett, nem rejtőzik-e ebben a kijelentésben valami mögöttes tartalom, de úgy találta, nem. Talán mégsem olyan éleslátó, mint amilyennek hiszi magát. Vajon van erre is valami bűbáj?

Két óra volt az út Dartfordig, Ceony és Emery pedig tizenegy témát merített ki útközben, kezdve a lány édesapjának új állásán – karbantartóként helyezkedett el a helyi víztisztítótelepen –, végezve a méhek párzási szokásain. Ceony sosem járt még Dartfordban. Ahogy közeledtek, kinézett az ablakon, és csak úgy itta magába a jókora, iparváros külsejű település látványát. A legtöbb utca mindkét oldalán keskeny, szűkösnek tűnő házak sorakoztak, a város szélén pedig mindenféle gyár, raktárházak, elszórtan egy-egy fa. Dartfordnak ezenkívül volt egy igen széles folyója is, egy kikötővel. Ceony előrehajolt, és miközben a kocsi átrobogott egy hosszú függőhídon, becsukta a szemét, és visszatartotta a lélegzetét. Igyekezett kizárni a fejéből minden gondolatot az alatta húzódó, több kilométernyi vízfelületről. Emery megnyugtatásképp a hátára tette a kezét, és ott is hagyta, még azután is, hogy a kocsi átért a hídon. Ceony nem tette szóvá: elengedte magát, és élvezte a másik kezének melegét.

A jármű befordult egy macskakövekkel burkolt, széles térre, a sofőr pedig keresett egy szabad parkolóhelyet a hosszú sorban álló járművek között – még egy kifogott hintó is akadt köztük. Ceony kiszállt, és a papírgyárat kereste a szemével, de nem látott mást, csak lakóházakat, egy hentest, egy könyvesboltot, egy plasztikkészítő műtermét és egy üzletet, amelyben mintha külföldi élelmiszereket árusítottak volna. Az épületek alacsonyabbak és kevésbé tarkák voltak, mint a főváros hasonló üzletei. Egyedül a bank épülete volt emeletes.

Enyhe szél söpört végig a téren, Ceony tarkóján pedig felmeredtek a hajszálak. Megfordult, és végigpásztázta az utcát maga mögött, de nem látott mást, mint munkába tartó üzletembereket és egy kisebb postamadárrajt, amelyet valószínűleg egy közeli város hajtogatója készített. Furcsa – egy pillanatig határozottan az volt az érzése, hogy figyeli valaki.

– Hol van a gyár? – kérdezte, ahogy Emery fizetett a sofőrnek, és a tér közepe felé indult.

– A város keleti oldalán – felelte a másik. Állával a téren álló, fakópiros busz felé bökött. – Azzal mész majd odáig.

Ceony megtorpant. – Én, egyedül?

Emery elmosolyodott, zöld szemében kajánság csillant. – A látogatás maga elég rémes, és a gyár szaga sem túl kellemes. A magam részéről kihagyom.

– Igazán meghozod hozzá az ember kedvét – vonta össze a szemöldökét Ceony. – Nem lehetne, hogy csak elolvasok róla egy könyvet?

– Ceony, Ceony – jött a válasz. – Fogalmad sincs róla, miféle csodákat tartogat számodra a forgács és a fapép. Dolgozat is lesz belőle. Az iskolaszék határozatának értelmében ez a látogatás a hajtogatók számára kötelező, mindenki másnak választható kredit. Mint mondtam, Aviosky mágus kifejezetten kérte, hogy vegyél részt rajta.

Ceony egy kicsit mélyebben a homlokába húzta a cilindert. – A mennyben külön részleget tartanak fenn a hozzád hasonlóknak.

Emery felnevetett, és a vállára csapott.

– Ceony! – csendült fel egy ismerős hang.

A lány a busz felé pillantott. Aviosky mágus tanonca, Delilah sietett felé. Emery gyorsan elvette a kezét Ceony válláról, és odébb lépett, míg a két lány üdvözölte egymást.

Delilah megragadta Ceony mindkét karját, és szokása szerint kétfelől arcon csókolta – a franciák így üdvözölték a barátaikat. Tökéletes ellentéte volt zárkózott mentorának. Aviosky mágus természete merev volt és visszafogott, Delilah viszont csak úgy pezsgett legbelül, és a külvilág felé is, tökéletes, ovális arcáról pedig sosem kopott le a mosoly. Aranyszőke haját begöndörítve, bubira vágva hordta. Tanoncköténye alatt most egy égszínkék nyári ruhát viselt. Ceony sem volt magas, de Delilah még nála is alacsonyabb volt jó öt centiméterrel.

– Hát te mit keresel itt? – kérdezte tőle Ceony, a szeme sarkából az Emeryhez lépő Aviosky mágust figyelve. – Te üveggel dolgozol!

– Aviosky mágus szerint illő, hogy járatosak legyünk minden matéria dolgában – felelte Delilah enyhén franciás hanglejtéssel. Úgy csilingelt a hangja, mint a harangjáték. – Mondta, hogy te is itt leszel. Nem bánod, ugye?

Ceony felnevetett. – Már miért bánnám? De úgy tűnik, a csoportunk nem lesz valami nagy.

És valóban, Avioskyt, Thane-t és a buszvezetőt leszámítva mindössze három további tanonc ácsorgott a busz mellett, mind fiúk. Kötény helyett ők hosszú, vörös mellényt viseltek. Ceony kettőt, akikkel egy évben végzett, felismert közülük: az egyik George volt, egy zömök fiú, tömpe orrára biggyesztett, keret nélküli szemüvegben, a másik pedig Dover, aki göndör, sötét hajával és napbarnított bőrével Ceony osztálytársnőinek kedvence volt. A lány gyanította: a nagy népszerűség volt az oka annak, hogy Dovernek három teljes évébe telt elvégeznie a képzést.

Delilah kézen fogta és a buszhoz rángatta. Mindhárom fiút üdvözölte, és bemutatta Ceonyt a harmadiknak, akit nem ismert. Magas, nyurga fickó volt – Pritre hasonlított, a reménybeli hajtogatóra, akit Emery a középiskolában rendszeresen szekált, kivéve, hogy Clemson lánglobbantó volt, vagyis tűzmágus.

Dover nevét Delilah szinte búgva ejtette ki, de úgy tűnt, a fiút ez nem zavarja. Ceony meglepve vette tudomásul, hogy akárcsak őt, Dovert és George-ot is úgy osztották be papírmágusnak. George szemmel láthatóan nem tért még napirendre efölött.

– Micsoda időpocsékolás – morogta, és lazán összefont karral nekitámaszkodott a busz oldalának. – Talán ha fogjuk egymás kezét és jól viselkedünk, kapunk egy cukorkát, miután véget ért ez a marhaság.

– A tied savanyúcukor lesz – vágta rá Ceony, aztán elvörösödött, ahogy tudatosult benne, mit mondott. Túl sok időt töltött Emery társaságában. George haragos tekintete is ezt látszott alátámasztani, bár Dover elfordult, hogy elrejtse a vihogását.

– Nagyszerű lesz – jelentette ki a Ceony jobb karjába kapaszkodó Delilah. – Ráadásul remek alkalom, hogy bővítsük az ismereteinket. Mindig is kíváncsi voltam rá, hogyan készül a papír.

– Erdőirtással – felelte erre George. Dover felnevetett, tökéletes fürtjei megrezzentek. Clemson, a lánglobbantó csak a tarkóját vakarta meg.

Aviosky mágus összecsapta a kezét. – Szálljanak fel a buszra. Nem adunk maguk mellé kísérőt, mert mindannyian felnőttek: kérem, ezt tartsák szem előtt. A busz a gyár déli bejáratánál fogja várni magukat, délben. Ne késsenek. A részvételük ezen a látogatáson bekerül az iskolai aktájukba.

George az orra alatt szitkozódott. Ceony váltott egy pillantást Emeryvel, majd Delilah nyomában felkapaszkodott a buszra.

Ceony rémületére a papírgyárban tényleg rettenetes szag uralkodott – szétfőtt brokkoli, némi szájszaggal keveredve. Maga a gyár három egymás mellé szuszakolt épületből állt. Hat emelet magasak voltak, kinézetre félúton egy kollégium és egy börtön között. Az öt alsó emeleten egyforma távolságban elhelyezett, négyszögletes ablakok sora húzódott. A két szélső épületen egy-egy óriási kémény meredezett, mindkettőből fehér, brokkoliszagú gőz áramlott ki. Ettől kifejezetten párás lett a levegő. A korábban látott folyó egy szakaszon az épület mögött haladt, a vízkerekeket forgatta és árammal látta el a generátorokat.

Kis csoportjuk felsorakozott a busz mellett. Ceony aznap már másodjára érezte úgy, hogy valaki figyeli. Csupa libabőr lett a karja. Úgy tűnt azonban, a többi tanonc mit sem vett észre: minden figyelmüket a gyárra fordították. Talán az ismeretlen város az oka annak, hogy így kiéleződött az üldözési mániája.

– Kellene néhány függöny, és egész jól nézne ki – mondta Delilah.

– És némi parfüm – tette hozzá Ceony. Akárhogy is, valószínűleg ebből a gyárból származott minden egyes darab papír, amelyből az elmúlt három hónap során bármit is hajtogatott, és ez volt az, ami számított. E nélkül a gyár nélkül nem lenne munkája.

Ahogy a busz elhajtott, a legelső épületből egy magas nő bukkant elő, lila kiskabátban és riasztóan rövid, alig térdig érő szoknyában. Sötét haját szoros kontyba tűzte, a szemét tökéletesen húzott fekete vonal keretezte. Bal karjának hajlatában egy felírótábla pihent.

– Helló, helló – szólalt meg, és ujjával megszámolta őket. Aprókat lépett a kavicsokkal felszórt úton. – Mintha hiányoznának páran. Vajon jönnek még?

Ceony körülsandított. – Azt hiszem, ennyien leszünk.

– Ó. Hát, rendben. Így is tűrhető a létszám – biccentett a nő. – Miss Johnston vagyok, és én leszek az idegenvezetőjük. Kérem, ne maradjanak le a csoporttól, és ne nyúljanak semmihez, kivéve, ha kifejezetten ezt kérik önöktől. Ha ezt betartják, jól tudunk majd haladni.