Amire nem emlékszel

3. kötet, 1. rész

S.Bardet

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

RANNOCH COTTAGE

1. Abraham Balfour-Gwynn

25. Skócia nem tesz jót

Francesca a második napot is Abraham Balfour-Gwynn ágyánál töltötte. Csak bámulta a magatehetetlen embert, aki jóformán elveszett az ágyban. A rossz emlékű edinburgh-i találkozó óta pusztán rövid, pár szavas üzenetek formájában érintkeztek, látni azonban nem látták egymást. Ezért őt kétszeresen is meglepte a látvány. Az emlékeiben szikár, de energikus, mindig félelmet keltő férfi már most halottnak tűnt. Bőre olyan fehér volt, alig lehetett különbséget tenni közte és a lepedő

között. A nővér a takaróra fektette a kezeit, melyeken erőfeszítés nélkül is megszámolhatta volna a csontokat. Bár Glennroy azt állította, a szélütésnek nem voltak előjelei, ő ezt kizártnak tartotta. Ez az összeesett alak már régen nem lehetett ugyanaz az ember, aki volt. Az előző napon meglátogatta a kezelőorvost és egy tényszerű beszélgetést folytattak. Az orvos egyetlen percig sem biztatta, különösen, hogy a szavaiból Glennroy egy újabb tévedésére is fény derült. Abraham Balfour-Gwynn évek óta visszatérő látogatója volt a kórháznak, hol a vérnyomása rendetlenkedett, hol zsibbadások vagy kínzó migrének gyötörték, aggasztó volt az összes laboratóriumi adata és összességében minden mérőszám az egészségének megrendülésére utalt. Az orvos szerint a történtek nem nevezhetőek váratlannak, a jelek régóta sokasodtak.

– Most mi a teendő? – kérdezte Francesca, jóllehet a válasz felől nem volt kétsége.

– Asszonyom, az édesapjának legfeljebb napjai vannak hátra.

Francesca azóta ott üldögélt az ágy mellett, még éjszakára sem ment vissza Brae nan Ythanba.

Akart, de valahogy nem tudott elszakadni innen. Addig halogatta az indulást, hogy már javában benne jártak az éjszakában és nem lett volna sok értelme kiautóznia a téli fagyba. Ezért az ideiglenesen betolt ágyon szendergett pár órát. A nővérkén kívül senki nem zavarta meg őket.

Időnként az éjszakai műszak ellenőrizte a szívgépet vagy az infúziót, ezen kívül azonban fojtogató csend borult a kórteremre. Tehetetlenül figyelte a beteget és erőszakkal kellett emlékeztetnie magát, hogy a haldokló az apja. Ez a szó vele kapcsolatban nevetségesen hatott. A lelkiismerete mégsem tudott belenyugodni abba, hogyan képes ilyen érzéketlenül végignézni egy ember haláltusáját. Csak ült ott és megpróbálta maga elé képzelni az egykor sokak által rettegett férfit. Ám a félelem korszaka elmúlt és a maga világában teljhatalmú ember halálra ítélten nyomta az ágyat, még a szemét kinyitni sem maradt ereje. Élő-halott volt. A körülötte lüktető világból nem látott és nem hallott többé semmit.

Francesca maga sem érzékelte az idő múlását. A kórteremre némaság zuhant, melyet kizárólag a gépek monoton jelzése zavart meg, de ő pár óra után már észre sem vette. Egykedvűen merengett a múlton, értékes momentumok után kutatott, de hiába. Az emlékeiben se az apja, se az anyja nem szerepelt. Sean halálát követően önszuggesszióval próbálta felkészíteni magát az újrakezdésre és ennek az volt a módja, hogy tudatosan mindent kitörölt az emlékezetéből, ami valaha ehhez az emberhez fűzte. Az öngyógyítás részeként megkínozta magát a gyerekkora szenvedéseivel.

Megpróbált leszámolni az addig elhazudott fájdalmakkal, az elutasítottsággal és a szakadatlan megaláztatással. Amikor pedig az összes könnyét kisírta már, lassan a gyógyulás útjára lépett. Végre azzal is tudott foglalkozni, hogy megerősödjön, öntudatra leljen és a jövőben ne legyen áldozat. Hogy mennyire nem volt többé kapcsolata a múltjával, azt mi sem bizonyíthatta volna jobban, minthogy erőfeszítések árán sem tudott visszaemlékezni arra, hogy az apja milyen cigarettát szívott, hogyan itta a whiskyt, mikor szokott teázni vagy éppen melyik a kedvenc színe. Ugyanígy nem emlékezett rá,

vajon az anyja melyik virágot szerette, sőt arra sem, milyen színű volt a szeme. Egyetlen személyes dolgot sem sikerült felidéznie velük kapcsolatban és persze abban is biztos volt, hogy ez merőben kölcsönös. Elszorult a szíve arra a gondolatra, hogy miképpen Glennroyról, a vér szerint idegen alkalmazottról mindent tudott, addig a szüleit nem is ismerte. Ennek nem kellett volna így lennie.

Elgémberedett tagokkal állt fel a székből. Az ablakhoz ballagott. Unottan kibámult az utcára, ahol lankadatlanul szakadt a hó. A mentőkocsik bevetésre készen várakoztak a kórház parkolójában, miközben a fehérbe öltözött város lehangoló festményként szolgált a háttérben. A kórterem olyan hermetikusan elzárta őt a külvilágtól, mintha a tévében látná a kinti eseményeket. Az üvegen túl zajló élet egy havas, téli este volt tele eseményekkel, kocsmákban éneklő skótokkal, az éttermekben finom melegben, gyertyafénynél lakmározó emberekkel. Míg idebent fullasztó csend és lopakodva közelgő halál uralta az időt és a teret. Éppen Cornwallra gondolt, ahol alig hullik hó, legfeljebb csak annyi, hogy egy vékonyka rétegben beszínezze a gyepet, a tél pedig kevésbé mutatja kérlelhetetlen arcát. A loch-nál töltött vakációk is megkísértették. És mintha csak erre a jelre vártak volna, az elnyomott emlékek alattomban mind visszalopakodtak a tudatába, holott irtózott a gondolattól, hogy újra beengedje őket az életébe. Minden porcikája tiltakozott az emlékezés ellen. Ekkor, szinte a megmentésére, halk nyöszörgés érkezett a háta mögül.

Megfordult. Abraham Balfour-Gwynn kinyitotta a szemét, a nyaka azonban nem engedelmeskedett a parancsnak. Ezért ő kelletlenül ellépett az ablaktól és betolakodott a látóterébe.

Elkínzottnak találta a tekintetet, amely farkasszemet nézett vele. Hosszú percekig töprengett azon, mit kéne tennie vagy mondania egy olyan ember halálos ágyánál, aki iránt nincsenek érzései. Vagy ha vannak is, az a megvetés és az iszonyat. Az el nem múló harag, a keserűség, a csalódottság. –

Francesca vagyok – a megtört, színehagyott szemek továbbra is kitartóan figyelték, jóllehet értelmezhető reakció híján nem sikerült eldöntenie, vajon felismerték-e. – Én vagyok az, Francesca –

ismételte meg, mire egy fáradt pislogás érkezett válaszul.

Tanácstalanul álldogált az ágy végénél. Minden eddiginél fájóbban érezte, hogy semmi mondanivalója nincs ennek az embernek. Vadidegenek voltak egymás számára és ez nemcsak életükben ásta alá a viszonyukat, de a halál kapujában is. – Tegnapelőtt érkeztem, néhány napig a régi szobámban alszom…

Balfour-Gwynn nem küldött választ a tétova szavakra, úgyhogy megint hallgatásba merültek.

Francesca mozdulatlanul szobrozott az ágy mellett, miközben azok az élettelen szemek ízekre szedték. Egy idő után mégis úgy érzékelte, mintha a kifejezéstelen pillantás valamiféle üzenetet küldene feléje, ő azonban akárhogy is próbálkozott, nem tudta megfejteni.

– Csinos vagy – két halk, vérszegény szó. Megrendülten, ösztönösen visszahőkölve meredt a szájra, amely eddig soha egyetlen elismerő szóra sem érdemesítette. Ha nem tudja, hogy ennyi év után az apja halálos ágyához hívták vissza, könnyen feltételezhette volna, hogy gúnyolódik rajta.

Ennek azonban most semmi jelét nem látta. Abraham Balfour-Gwynn, legalábbis az, aki itt feküdt előtte, már nem ugyanaz az ember volt.

Újabb percek teltek el, mire Balfour-Gwynn felnyögött, szája széle megremegett. Francesca közelebb lépett hozzá. Vegyes érzelmekkel figyelte azt a harcot, amivel az utolsó erejét próbálta összeszedni pár szóhoz. Noha ő továbbra is úgy érezte, semmi közlendője nincs, Balfour-Gwynn mintha nem így lett volna vele. Az arcára szegezett tekintettel küszködött, hogy el tudja mondani, amit akar. – Sean… szeretted… mindig tudtam… hogy… őt szereted…. sajnálom.

Francesca letaglózva bámult a pergamenszerű arcba, mint aki kételkedik abban, ki van a maszk mögött. A könnyek erőszakosan előtörtek, hogy vissza sem parancsolhatta őket, ezzel pedig elárulták, hogy Sean emléke, a puszta említése a mai napig felzaklatja. Talpra ugrott és tett két

céltalan kört a kórteremben. – Sajnálja? – ismételte elfúló hangon. Az elemi felháborodása megégette azt, aki egyébként soha életében nem bánt meg semmit és nem is kért bocsánatot. – Ez a legkevesebb, amit megtehet! Tönkretette a gyerekkorát, aztán megkeserítette az életét. Ott ártott neki, ahol tudott, holott rendes ember volt. Becsületes, törekvő és mindent elkövetett, hogy kivívja a maga elismerését. Az utódja lehetett volna, maga viszont gyűlölte azért, mert létezett és mert az imádott húga szerette őt meg az apját!

Balfour-Gwynn megviselt tekintettel nézett vissza rá, Francesca mégis elég cinikus volt ahhoz, hogy ne vegye ezt komolyabban, mint egy haldokló igyekezetét, hogy könnyítsen a lelkén. Ennek ellenére meglepte az a fejmozdulat, amivel az ő kirohanását beismerésként elfogadta.

– Nem tagadja? – kérdezte keserűen. Újabb bólintás. – Már késő. Sean meghalt, magukat azonban az sem érdekelte, hol és milyen körülmények között. Halálában ugyanúgy elfordultak tőle, ahogy életében. Még azzal sem törődött, hova temetik! – Francesca elhallgatott, torkát elszorította a fájdalom. – A fia lehetett volna… – fűzte hozzá némi késéssel, mielőtt elfordult, hogy összeszedje magát. Nem hagyhatta, hogy legyűrje a sírás ingere.

Percek teltek el, mire úrrá lett a feltörő érzéseken. Ahogy újfent az elcsigázott, beteg arcba nézett, nem maradt kétsége, hogy életében először felkeltette az apja figyelmét. Groteszk felismerés volt, ahogy a tény és az időzítés is. Leült egy székre, onnan viszonozta a fürkész pillantást. –

Sajnálom, hogy itt fekszik kiszolgáltatottan, mert így nem zúdíthatom a nyakába a megvetésemet…

ezt a nem csillapítható haragot, amit hurcolok magammal. Ma már elég erős vagyok, hogy annak lássam, ami… szörnyetegnek. És nem keresek többé mentségeket a maga számára, hogy miért bántott és kínzott engem akkora elégtétellel – vallotta be nagy sokára.

Balfour-Gwynn ezúttal csak pislogott.

– Megtegyem? – találgatta Francesca a jelzés értelmét. – Szóval, igen – erőltetetten felnevetett. –

Persze, ez a maga számára kényelmes megoldás lenne. Úgysincs lelkiismerete, érzései… meghal, én meg élhetek tovább a teherrel. Ez olyan jellemző okoskodás a maga részéről.

Balfour-Gwynn aztán újra morogni kezdett, mert érzékelhette, hogy ő hajlik az emlékeibe süppedni, rá meg nem figyel többé. A szokatlan hangra odanézett és a fejmozdulatnak engedelmeskedve visszatért az ágy mellé.

– Közelebb – a suttogást alig lehetett érteni, ám a szigorú arc azt sugallta, okosabb, ha minden szóra odafigyel. Így kénytelen-kelletlen visszaereszkedett a székre. – Nem tagadtalak ki. Te örökölsz… mindent – mondott volna valamit, az összeránduló szemöldök azonban elhallgattatta. –

Robert…

– Robert… Mullinar?

Bólintás. – Vigyázz…. vele…

– Vigyázzak?

– Veszélyes …

Francesca értetlenül meredt az elernyedő arcra, melyen látta, hogy ez a pár szó is megfosztotta az erejétől. Balfour-Gwynn elszenderedett. Ő egy percig hitetlenkedve hallgatta zakatoló légzését, majd a tenyerébe temette az arcát, hogy szabad folyást engedjen a könnyeinek. Bár a Skóciába tartó vonaton megfogadta, hogy egyetlen könnycseppet sem ejt azért az emberért, aki csak szenvedést okozott neki, mégsem sikerült megálljt parancsolnia a fájdalmának. Hogyan is sikerülhetett volna,

amikor soha nem tudott túllépni azokon a sebeken, amit a gyerekkora karistolt a lelkébe. Soha nem volt apja, csak egy ártó szellem, aki minden tettét kritizálta, becsmérelte és őt magát haszontalan tárgyhoz hasonlította. Hagyta ugyan felnőni, de pusztán azért, hogy idővel egy előnyös üzlet részeként felajánlhassa Mullinarnak. A gazdag körítés, előkelő család ámítás volt a külvilág számára, miközben ebben élni mindenéből kiforgatta őt. A bánat persze akkor is feneketlen űrként nyelte volna el, ha nem tapasztalja meg, hogy másként is lehet családban élni, ám ettől csak tovább nőtt a hiányérzete. Irigységgel nézte, hogy Edgar bezzeg akkor is Millicent mellett állt, amikor komisz és hálátlan volt vele, akkor is szerette és a javát akarta, ha idegen fiókaként esett a McGowan-Ash fészekbe. Miközben ő egy morzsányi szeretetet vagy támogatást sem kapott, holott a szüleinek nem is kellett volna megosztaniuk magukat több gyerek között. Ilyen és hasonló gondolatokkal múlatta az időt, eltelt egy óra, talán több is, amikor megérezte, hogy figyelik. Az ágy felé nézett. Az a már most is halott pillantás összetalálkozott az övével és mintha szavak nélkül is társalogni tudtak volna.

– Miért nem tudott egy kicsit szeretni engem? – kérdezte sírástól elmélyült hangon. – Csak egy kicsit? Mit ártottam én magának, hogy egész életemben gyűlölt? Pedig bármire képes lettem volna, ha mellettem áll – hátradőlt a széken és tehetetlenül figyelte a törékennyé zsugorodott alakot az ágyban. – Szeretnék megbocsátani, de nem tudom, képes leszek-e rá. Ahhoz, hogy megtegyem, el kéne felejtenem az összes méltánytalanságot, a büntetéseket, a maga aljas manővereit, hogy ártson nekünk. Mindent, amit elkövetett ellenem és… Sean ellen.

Ettől kezdve több szó nem esett, némán fürkészték egymást, a mondandóból ugyanakkor kifogytak. Francesca úgy vélte, a haldoklók megbánását látja az apja szemében, csakhogy hinni nem tudott neki. Az egész életét a hazugságok és színjátékok hamis világa uralta. Odakint közben elterpeszkedett a téli este, ideje volt elindulnia Brae nan Ythanba. Nem volt benne biztos, hogy könyörület vagy csak szükségét érezte ennek a gesztusnak, de odalépett az ágyhoz és megszorította a vézna kezet. Nem volt egy szeretetteli gesztus, viszont a legemberibb, ami köztük harminc év alatt megesett. – Holnap jövök – ígérte magára kényszerített nagylelkűséggel. Az élettelen szemek kettőt pislogtak, mielőtt lecsukódtak.

Mire elhagyta Aberdeent, a havazás is elállt. Mindenütt friss hó nyomai látszottak, az utak síkosak lettek a latyaktól, a sötét este nyomasztóan borult a vidékre. A hosszú kocsisorok óvatosan araszoltak a bizonytalan talajon és neki minden akaraterejét össze kellett szednie, hogy a vezetésre összpontosítson. Gondolatai megátalkodottan visszakanyarodtak ahhoz a szellemalakhoz, aki immáron csak a szemével tudta elmondani, amit akart. Ha nem vált volna maga is az áldozatává, most könnyebben elnézné neki a múltat. Így viszont reménytelenül vergődött az elszenvedett sérelmek és saját embersége között. Sean naplójának olvasását követően ráadásul úgy vélte, ha megbocsát, azt nem egyedül a saját nevében teszi. Kérdés, hogy el lehet-e ennyivel intézni azt, ami történt? Abraham Balfour-Gwynn az egész életét mások gyötrésével töltötte és ő képtelen volt eldönteni, vajon egy a halálos ágyon elrebegett sajnálom gyógyír lehet-e mindenre?

Brae nan Ythan fényárban úszott, amikor bekanyarodott a főbejárathoz. Kiszállt a kocsiból, hogy a karjára vetett kabáttal a lépcső felé vegye az irányt. A fagyos estében meglátszott a lehelete, de azért a kórházban töltött két nap után jólesett a friss levegő.

– Későn jössz – hallotta a lépcsősor tetejéről. Glennroy úgy várt rá, ahogy gyerekkora óta mindig.

– Aggódtam érted.

– Kedves tőled, de kutya bajom – lépett el mellette, hogy bemeneküljön a ház kínálta melegbe.

Glennroy elvette tőle a kabátot és felakasztotta.

– Te sírtál? – kérdezte. – Azt mondtad, egyetlen könnycseppet sem ejtesz a Vén Komiszért.

– Nem is érte volt.

– Akkor kiért?

– Magamért. Seanért.

– Azért, mert egy szívtelen zsarnok képtelen volt apaként viselkedni és elhalmozni szeretettel, ne hidd, hogy senki nem szeret téged – Glennroy gyengéd vigasztalása felért egy öleléssel.

Ettől Francesca megint copfos kislánynak érezhette magát. – Nem is hiszem. Csak éppen egy férj szeretete, legyen ő akármilyen csodálatos is, nem ugyanaz.

– Tudom én azt, de az apádban senki iránt nincsenek gyengéd érzések. Ezért hiábavaló lenne olyasmit várni tőle, amire alkalmatlan.

– Nehéz ezt elfogadni.

– Persze, hogy az, Frenchy. Ha el tudnád fogadni, te se lennél különb.

– Frenchy – hökkent meg Francesca. – Amióta visszajöttem, most először szólítasz így.

– Túl sok emléket idéz ez a becenév. És a múlt… nem egyedül neked tűnik mázsás tehernek.

Francesca felsóhajtott. – Harminchárom se vagyok, de mintha csak múltam lenne. Csakis múltam.

– Ne sajnáld magadat annyira, akkor könnyebb lesz a jelen és könnyebb a jövő is.

– Szerinted belefulladok az önsajnálatba?

– Ezt nem mondtam. De azt tanácsolom, hogy ne a veszteségek felől közelítsd meg a dolgokat.

– Ezt egészen addig sikerült is észben tartanom, amíg újra be nem léptem ebbe az elátkozott házba. Mi a fenét keresek én itt a saját, gyönyörű otthonom és családom helyett?

– Hidd el, nem tart sokáig – Francesca nem osztotta Glennroy optimizmusát. – Egyébként vendéged van.

– Ki az?

– Mullinar. Órák óta vár rád.

– Na, ne! Küldd a pokolba, nekem most mindenekelőtt egy forró fürdőre van szükségem – már a lépcső felé indult volna, Glennroy azonban nem hagyta ennyiben.

– Hallgass rám egy kicsit! Az apád halála megszabadít téged attól a baljós árnytól, ami egész életedben rontásként ült rajtad. Akármi is volt a véleménye rólad, erős jellem vagy és mostantól semmilyen akadály nem állhat az utadba, hogy érvényesítsd az akaratodat. Éppen ezért mutasd meg Mullinarnak, mi fán terem egy Balfour-Gwynn – Glennroy észrevehette rajta a habozást, mert hozzáfűzte: – Ha nem beszélsz vele most, visszajön és a nyakadra fog járni.

Francesca tudta, hogy Glennroynak igaza van, mégsem fűlt a foga ehhez a beszélgetéshez. –

Félek tőle.

– Csak a bolond nem félne, de már nem vagy gyerek, én pedig nem hagylak magadra. Kapsz tíz percet, utána kihajítom innen.

Francesca lába mégsem engedelmeskedett. A mellkasa nagyot emelkedett, ahogy teleszívta a tüdejét levegővel. – Ó, istenem, miért nincs itt Sean?

– Te is elbírsz vele. Sean taktikája a maró gúny és egy orra mért ütés volt – Francesca elhúzta a száját. Glennroy fel akarta deríteni, amit azért értékelt. – Te beszélsz, én meg ütök, rendben?

–miközben Glennroy a szívére tapasztotta a tenyerét, fejével az ajtó felé intett.

Robert Mullinar semmivel sem lett kellemesebb jelenség tizenhárom év leforgása alatt, állapította meg Francesca, amint belépett a földszinti terembe. A sivár helyiség illett ehhez a családhoz, no meg a társadalmi szerephez, amit az apja önmagának tulajdonított. Mullinar az egyik ősrégi, faragott karszékben trónolt, ahonnan érkeztének zajára esetlenül feltápászkodott.

– Jó estét, kedvesem – kezdte nyájasabban az indokoltnál. A bizalmaskodó vigyortól Francescában megszólalt a vészcsengő.

– Mrs. McGowan-Ash, ha kérhetem – felelte kimérten. Elégedetten állapította meg, hogy egy futó pillanatra Mullinart elöntötte a harag. Ő ezzel mit sem törődve kezet se adott, hanem az apja székéhez sétált és beleült.

– Ha így látja jónak, ebben a hangnemben is társaloghatunk.

Mullinar fagyos válasza semmilyen érzékelhető hatást nem gyakorolt Francescára. Ahogyan a látványa sem. A hatvanas éveibe érő férfi köpcös volt, teste az évek előrehaladtával elnehezedett, mondhatni, elhízott. Arcán óriási orr díszelgett két sunyi szem társaságában. Kopaszodni kezdett, mióta nem találkoztak, és nevetségesen régimódi szemüveget viselt. Görnyedt testtartása dacára megpróbált délcegnek tűnni, noha ebbéli igyekezetét nem koronázta sok siker. A vonzónak nem mondható külsőhöz elviselhetetlen személyiség is társult, mintha csak a külcsíny és a belbecs egymás elválaszthatatlan tükörképei lettek volna.

– Társalogni nem fogunk, legfeljebb tárgyalni. Minek köszönhetem a jelenlétét?

– Az udvariaskodás még mindig nem a kenyerem… Mrs. McGowan-Ash – bukkant fel egy kihívó vigyor Mullinar húsos képén.

– Nem tartok rá igényt. Felesleges elölről kezdeni a macska-egér játékot. Évekkel ezelőtt eleget udvariaskodtunk.

– Túl sokat is. Ha akkoriban Clyatt módszereit alkalmazom és kevesebbet adok a jó modorra, tizenhárom éve a feleségem lenne.

– Ezt kötve hiszem. Akkor sem volt hozzám való. Ráadásul azok után, hogy erőszakkal akarta rám erőltetni a karikagyűrűt, aligha várhat tőlem sok jót, ugyebár?

– Soha semmi jót nem vártam nőktől – ironizált Mullinar, ám a szófordulaton egyedül kellett nevetnie.

– Bizonyára nem… persze az anyámat leszámítva, nemde?

Eltelt néhány súlyos másodperc, míg Mullinar visszaszívta a nyelvére kívánkozó megjegyzést. Az ábrázata egy árnyalattal sötétebb lett. – Hogy van az apja? – kérdezte témát váltva.

– Haldoklik.

– Sajnálom. Elsősorban azért, mert így magával kell egyezkednem.

– Nem is akarja kivárni, amíg kileheli a lelkét?

– Napok kérdése, ne lopjuk az időt.

Francesca meg sem döbbent. Ez a két ember egyívású volt. – Nos, mit akar … az apámtól?

– Van nála néhány dolog, ami engem illet.

– Konkrétabban?

– Két értékes festmény.

– Mutasson valami iratot, hogy a magáé és máris viheti őket. Van más is?

– Ez a ház.

Francesca elképedve lesett a férfira. – Ugye, nem azt állítja, hogy az apám ötven éve albérlő Brae nan Ythanban?

– Dehogy. Egyébként negyvenegy éve.

– Bocsánat – gúnyolódott Francesca.

– Az apja fondorlatoskodásai egyszer sarokba szorították a családomat és így megkaparintotta az ősi Mullinar-házat, illetve a birtokot. Én pedig megesküdtem, hogy visszaszerzem.

– Ó, talán emiatt akart feleségül venni?

– Ez is benne volt. A szép nők nem feleségnek valók, a csúnyák viszont… kinek kellenek? Maga pont megfelelt volna.

Az első megütközést legyőzve Francesca felnevetett. – Ez igazán hízelgő, Mullinar. Ámbár nem lep meg, amiért magát a személyemnél sokkal jobban lenyűgözi a velem járó haszon és örökség, beleértve ezt a kriptaszerű házat is.

Francescát annyira meglepte a férfi lehervadó mosolya, ami már-már valódi sértettséget sugallt, hogy közben észre sem vette a belépő Glennroyt. Igaz, nem keltett feltűnést, éppen csak a jelenlétével demonstrálta a támogatását. Hallgatásba burkolózva megállt a sarokban.

– Nos, az apám még él, maga azonban már most alkudozni akar arra, ami megmarad utána?

– Az apja ma még él, de ki tudja, mi lesz holnap? Ne húzzuk az időt.

– Rendben, ami Brae nan Ythant illeti, vegye meg, ha annyira kell magának. Amint tisztességes árat mond, átadom a kulcsokat. A festményekre ugyanez áll, bizonyítsa be, hogy a magáé mindkettő

és máris akaszthatja le őket a falról.

– Milyen fölényes – araszolt közelebb Mullinar egy közönséges pillantással méricskélve őt.

Tekintete elidőzött Francesca mellén, aztán komótosan lejjebb vándorolt. Ám akármennyire is sértette a férfi otrombára sikerült provokációja, nem adta meg neki azt az elégtételt, hogy elpiruljon vagy szemérmesen háborogni kezdjen. – Vajon akkoriban is olyan bőkezűen osztogatta a kegyeit, amikor még az én menyasszonyom volt?

– Ezt már soha nem tudhatja meg.

Mullinart bosszantotta a dacoskodása, ennek ellenére inkább meghalt volna, minthogy ezt beismerje. Úgyhogy kihívóan felnevetett. – Igaza van, nincs is jelentősége. Jelentősége a jelennek van. Meg annak, hogy egy tiszteletre méltónak mutatkozó professzorné, aki puccos házban lakik, puccos ruhakölteményekben puccos estélyeken illegeti magát, vajon tényleg képes-e tiszteletre méltóan viselkedni, amikor azt hiszi, senki nem látja?

– Mullinar, nem barchobázom. Ha akar valamit, mondja meg. Ha meg nem akar, mehetne végre.

Újabb teátrális, a valóságosnál vidámabbnak mutatkozó nevetés harsant. – Jó, nevezzük néven a gyereket. Azon töprengtem, vajon Mr. McGowan-Ash mit szólna, ha tudná, miért futkos a kis felesége annyit Londonba? Mit szólna, ha tudná, hogy egy zabigyereket rejteget előle?

– Kezdem érteni… Ebből valami zsarolás fog kikerekedni?

Mullinar most már féktelenül hahotázott. – Okos kislány! Tudtam, hogy több esze van, mint apuka hajlamos feltételezni.

– Hogy megnyugodjon, annál sokkal, de sokkal több. Olyannyira, hogy tíz esztendeje Mr.

McGowan-Ash fizeti a fiú ellátását.

– Talán igen, talán nem – hunyorgott Mullinar. – És mondja, a szeretőjét is elárulta neki?

Legbelül Francescát felháborította a gondolat, hogy egy mocskos fantáziájú, mindenre elszánt gazember az életében kutakodik. Jó lett volna tudni, mióta nyomozgat utána és mire akarja felhasználni ezeket az értesüléseket. Ám akármit is gondolt, makacsul közömbös arcot vágva nézett vele farkasszemet és megjátszotta, hogy semmilyen lelepleződéstől nincs oka tartani.

– Megtisztel az érdeklődésével, de most már igazán kibökhetné, mire megy ki a játék.

– Értsem úgy, hogy nem akar velem Jonathan Bunbridge-ről csevegni? – röhögött Mullinar, de amilyen gyorsan jött ez a hamis jókedv, olyan gyorsan el is illant. – A házat akarom – ismételte meg ezúttal fenyegetően.

– A magáé, ha megveszi. Nekem nem kell, megmondtam.

– És az apjával közös cégünket is megkapom. Persze maga nélkül.

– Megkapja. Van még valami? Vagy mehetek vacsorázni?

Ekkor Mullinar egészen közel nyomult és miközben a szeme dühtől villámlott, Francesca arcába sziszegett. – Ha nem állja a szavát, világgá kürtölöm a viselt dolgait. A szeretőit, a gyerekét, mindent. És ne gondolja, hogy viccelek!

– Én sem viccelek. Jöjjön vissza, ha az apám már halott. Boldogan magának adom ezt az egészet és úgy távozom Skóciából, hogy vissza se nézek – válaszolta Francesca megjátszott nyugalommal. –

Addig azonban látni sem akarom, hagyja békében meghalni. Kifelé!

Mullinar nem kérette magát, dübörgő léptekkel elhagyta a termet. Hangos durranással vágta be maga után az ajtót. Francesca mozdulatlanul ácsorgott, ahol eddig, úgy nézte végig a kivonulást.

Amikor a hátborzongató látogató végre eltűnt szem elől, bosszúsan a plafonra meredt és vett két mély lélegzetet. Nehezére esett úrrá lenni azon az elemi reakción, amit ez az alak kiváltott belőle.

Volt benne harag, félelem, undor. És nem egyedül Mullinar gerjesztette ezt az elviselhetetlen keveréket, valójában az arcátlan zsarolása tette fel az i-re a pontot. Kissé lehiggadva végül megfordult és a pillantása megakadt Glennroyon. Összefűzött karokkal, kiismerhetetlen kifejezéssel az arcán állt a sarokban és figyelt. Sejtelme sem volt, mennyit hallott a vitából, jóllehet az arca elárulta, hogy néhány számonkérő kérdéshez azért eleget. Ő viszont nem gondolta, hogy bármit is meg kéne magyaráznia. Kifelé tartva mégis megtorpant mellette.

– Holnap reggel látni akarom az apám ügyvédjét. Akárki az, nyolcra itt legyen – Glennroy szóra nyitotta volna a száját, ő azonban belefojtotta a szót. – Most ne szólj hozzám, mert nem állok jót magamért – egy bocsánatkérő félmosolyt küldött feléje, mire megengedő biccentés válaszolt. Ezután elhagyta az összecsapás helyszínét.

Francesca étvágytalanul turkált az eléje tett ételben. Az ügyvéddel folytatott megbeszélésen morfondírozott. A dolgok természetesen úgy álltak, ahogy egy Balfour-Gwynnhez méltó. Minden ügy, a végrendelet és a rendelkező nyilatkozat aláírva és letisztázva, Brae nan Ythan tulajdonjoga is tökéletesen rendben volt. Őt valamiért ez a rendezettség mégis aggasztotta. Amikor felnézett a tányérjából, Maria került a látóterébe. A sarokban megbújva kíváncsian figyelte őket. – Tényleg megvan a maga elképzelése rólunk – jegyezte meg.

Glennroy követte a pillantását. – Megmondtam neked, piszkos fantáziájú nőszemély.

– Küldd ki – kérte Francesca és bekapott egy falat tésztát.

Glennroy intézkedett. Végre kettesben maradtak. – Mondd, mi zavar ennyire? – kérdezte.

– Hány éves ez az Alec Farrell?

Glennroy megrántotta a vállát. – Ránézésre negyven körül lehet, vagy alatta, miért?

– Túl fiatal.

– Rébuszokban beszélsz, Frenchy.

– Ide hallgass! Az apám arcátlanul gazdag ember igencsak zavaros ügyekkel. Szereti a veszélyeket, a lóversenyt, a kártyát meg az értékes műalkotásokat. Ennyi év alatt, amit mellette töltöttél, mindig fent volt a csúcson? Egy fenét! Egyszer fent, egyszer lent!

– Még mindig hideg.

– Kizárt dolognak tartom, hogy mindent törvényesen csinált volna, érted?

– Éppenséggel Mullinar sem egy szende szűz!

– De nem ám! Olyannyira nem, hogy a beszélni alig tudó apám kétszer is kipréselte magából a figyelmeztetést, hogy vigyázzak vele. Ha Mullinart ennyire felizgatja a társa halála és minden közös

céget, ügyletet, ami csak van, már most magának követel, az nem lehet véletlen. Ezzel szemben Farrell papírjain minden glédában áll és kerek számra végződik. Mondd csak, mi lett a korábbi ügyvéddel? Valamilyen George-nak hívták.

– George Sullivan három éve meghalt.

– Nyilván sírba vitte a titkokat. A nyakamat tenném rá, hogy kozmetikázott ügyek vannak Farrellnél.

Elgondolkodva folytatták az étkezést. Francesca unottan válogatott a tányérjára pakolt falatok közt. Tekintetét némán maga elé szegezte, ezer dolog járhatott a fejében. Glennroy fél szemmel oda-odalesett rá és továbbra is vegyes érzelmekkel gondolt a visszatérésére Brae nan Ythanba. Egyfelől visszakapta azt a Frenchyt, akinek az emlékét dédelgette. A vörös kislányt, aki gyönyörű, zöld szemeivel olyan leplezetlen kíváncsisággal vizsgálgatta a világot, mintha egyszerre kívánná felfedezni annak minden kincsét. Imádta a tréfákat, a nevetést és egyetlen percre sem lehetett szem elől téveszteni, mert máris valamilyen titkos kalandra indult. De ugyanúgy emlékezett arra a kamaszra is, aki a szülei közönye és az apai bántások elől egy ábrándos kamaszszerelembe menekült volna és neki a legkegyetlenebb módon kellett letörnie a rajongását. Bár könnyebb lett volna viszonozni az érzelmeit, mégis a számára jobb megoldást választotta.

Ahogy most itt ült ennek a mutatós, ám gondokkal küzdő asszonynak az oldalán, csak félig-meddig ismert rá. A felszín alatt ugyan felfedezni vélte a régi Frenchyt, ám olyan mélyre beágyazva, mintha szándékosan ítélték volna feledésre. A helyében az a nő mutatkozott meg, akit valószínűleg Sean is elégedettséggel szemlélne. Merthogy Sean próbálta tanítgatni neki, hogyan engedje szabadjára az ösztöneit, álljon ki a véleményéért, szerette volna beleplántálni, hogy az értékeit meg kell mutatnia, ám ez egy nagyon nehéz küldetés volt. Egy rontó szellem húszéves munkáját és befolyását nem lehetett egyik napról a másikra ellensúlyozni. Ha Sean nem hal meg, akkor is még évekbe telt volna végigmennie ezen az úton, mígnem felszabadíthatta volna Frenchyt a súlyos örökség alól. Glennroy azon is elmerengett, vajon a most vele szemben ülő öntudatos nő a lelke mélyén is ennyire önálló és határozott? Nem fért kétség hozzá, hogy vonzó, szókimondó, jóval határozottabb is, mint régen volt, ez azonban nem feltétlenül jelentette, hogy az a sérülékeny, lelkiekben meggyötört és bizonytalan teremtés, akit az apja gyúrt belőle, örökre eltűnt. Márcsak azért sem hitte, hogy így lenne, mert ugyanezt a nőt látta olyan keservesen zokogni a szobája mélyén, miután pár napja megérkezett ide.

Elnyúló csend után letette az evőeszközeit, hátradőlt a széken és Francescára függesztette a tekintetét. –Jonathan Bunbridge igaz? – válasz helyett egyetlen fejmozdulat felelt. – Sean rettegett attól, hátha nem felejtetted el.

– Elfelejtettem.

– Biztos vagy ebben?

– Igen. St. Tropez-ban Jonathan rám se hederített. Tetszett nekem, de el is riasztott. Elkábított a vagánysága, jóképű volt és lehengerlő, én meg annyira tapasztalatlan, hogy egyetlen pillantása elegendő volt és a hatása alá kerültem. Még az sem számított, hogy átnéz rajtam, kinevet és gúnyolódik a hátam mögött… Értelmezhetetlen ellentmondás feszült a külseje meg a természete között… Sean egészen más volt. Az utazásai, a flörtjei, a partikkal tarkított életvitele dacára megmaradt kedvesen hétköznapinak és szeretetre méltónak. Tisztelettel bánt az emberekkel.

Mellette senkinek nem volt megfelelési kényszere és nem rándult görcsbe a gyomra, hogy mikor robbant egy kellemetlenkedő, szarkasztikus megjegyzést.

– Szép szózat.

A gúnyra válaszul Francesca szeme résnyire szűkült. – Pedig ilyenek voltak.

– Semmi kétség. De Bunbridge visszatetsző jellemrajza sem volt elegendő, hogy elfelejtsd. Hiába is állítod.

– Nem, őt magát nem felejtettem el, de amíg Sean valóság volt, Jonathan csak egy délibáb.

– Ha már nem számított, miért nem voltál hajlandó találkozni vele?

– Sean mesélte neked? – Glennroy biccentett. – Mert nem hittem el, hogy nem emlékszik rám, nem emlékszik St. Tropez-ra és a borzalmas megjegyzésekre, amelyeket alantasan oda-odaszúrkált, hogy Seant kiábrándítsa belőlem. Attól féltem, csak hazudja, hogy ez az egész kitörlődött, de ha találkozik velem, elölről kezdi a gúnyolódást, a megalázó vicceket és az… tudod, az annyira megsemmisítő, amikor tetszik neked valaki, de így beszél rólad. Ráadásul az apám belém verte, hogy mivel nem vagyok szép, se boldogságot, se szeretetet nem érdemlek… így eszembe se jutott, hogy Jonathannek valaha jelenthetnék mást is, mint egy alkalmas céltáblát a mérgezett nyilaihoz.

Glennroy leovasta Francesca arcáról, hogy ez a téma feltépi a sebeit. Ennek ellenére ki akarta használni a lehetőséget, hogy hajlandónak mutatkozott visszanézni. Ezért hagyott neki egy kis szünetet, mielőtt feltette a következő kérdést. – Elolvastad a naplót?

– Igen, minden betűjét. És megerőstette, hogy okosabb volt elfelejtenem Jonathant. Nem érdemelte meg az érzéseimet és nem érdemelte meg Sean barátságát sem.

– Érdekelne, ezek után Mullinar miről beszélt? Hogy voltál képes tartani vele a kapcsolatot a baleset után?

Francesca derűje és ahogy felnevetett, meglepte Glennroyt. – Nem is így volt. A negyvenes Jonathan Bunbridge a semmiből besétált az életembe és egymásba szerettünk. A múlt árnyai és kísértetei nélkül.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy ennyi éven át nem is hallottál róla?

– Hiszen így történt. Aztán egy reggel a férjem meghívta az új ügyvédjét a házunkba és nekem is bemutatta. Ránéztem és… az felért egy sokkal.

– Vagyis Bunbridge a professzor feleségének csapja a szelet? És ennyi?

– Pontosan.

– De hát ismer téged. Találkozott veled!

– Fogalma sincs róla, hogy ismer engem – Francesca örömtelien felkacagott. – És tényleg semmire sem emlékszik St. Tropez-ból. A napló szerint sokat veszekedtek amiatt, mert Seannal egyre szorosabb lett a kapcsolatunk. Jonathan elhamarkodottnak tartotta, hogy le akarta kötni magát. De ő nem tudja, hogy én vagyok Sean Frenchyje és azzal a sok álnoksággal, amit kitalált, tőlem akarta elrabolni őt.

– El se hiszem! – ingatta a fejét Glennroy. – Na, és ma megbocsátod neki a múltat? Emlékszem még Sean történeteire és barátság ide vagy oda, Bunbridge nem viselkedett szépen.

– Megváltozott, ahogyan mi is megváltoztunk – Francesca hátradőlt és összefonta a karjait. –

Persze ma is sármos és elbűvölő. A pillantása és a hangja ugyanolyan varázslatos, de… nem ugyanaz az ember, akire emlékszem. Egyszerűen nem ugyanaz. Mintha kicserélték volna.

– Mitől változott meg ennyire?

– Nem tudom, erről keveset beszéltünk. De jobb így. Tiszta lappal kezdtem nála és én is megadom neki a tiszta lapot, aztán meglátjuk, megéri-e. Egyelőre még az elején tartunk, ezért megelégszem azzal, hogy jó vele lenni. Megnevettet és a dolgok olyan természetesnek tűnnek.

– Úgy látom, téged továbbra is lenyűgöz.

Francesca arcára újabb mosoly kívánkozott. – Az nyűgöz le, hogy ez a kapcsolat nem ígérkezik könnyűnek, őt mégsem riasztja el. Függetlenül a múlttól mintha egyszerre értünk volna el az életünkben arra pontra, amikor egy ilyen szerelemre van szükségünk. És hidd el, Sean egykori jellemrajza már nem illik Jonathanre. Érett, sikeres ember, aki sokszor boldogtalan és érzem, hogy rágja valami belülről. Ma már máshogy viszonyul az emberekhez.

– Na, és hozzád?

– Remélem, hozzám is. Nem akarom újra elkövetni azt a hibát, amit Seannal szemben. Ha azt mondja, szeret, elhiszem neki… már csak egy kevés idő kell, hogy megszokjam a gondolatot.

Az utolsó megjegyzést Glennroy némi kétkedéssel fogadta, jóllehet nem fűzött hozzá kommentárt.

Helyette mással folytatta. – Mullinar még belerondíthat ebbe az idillbe. A férjed aligha repesne az örömtől, ha a fülébe duruzsol valamit a románcodról.

– Valószínűleg nem, mégsem reagálna Mullinar elvárásai szerint. Edgarral felállítottuk a magunk szabályait és én nagyfokú szabadságot kaptam tőle. Idős és nem egészséges, jól tudja, mit hogyan értékeljen. Én pedig tiszteletben tartom azt az óhaját, hogy a család renoméja ne sérüljön. Ez egy becsületes kapcsolat, amit valódi szeretet tart életben.

– És a gyerek história?

Francesca felemelkedett ültéből és vett egy mély lélegzetet. Az arckifejezése elárulta, hogy erre a kérdésre nem fog választ adni. Ennek megfelelően élettelen tekintettel kijelentette: – Ez tabu.

Glennroyt meglepte a sziklaszilárd elutasítás, de úgy határozott, nem feszegeti tovább a kérdést.

Ő is felállt az asztaltól, hogy egy hosszú percre belenézzen a jól ismert zöld szempárba. – Örülök, hogy azt látom, megtaláltad a férfit, aki megbecsül téged és akit szerethetsz. Az életkor sokszor kétségbeejtően keveset árul el két ember érzéseiről. És téged ismerve nem hiszem, hogy olyan embert választottál volna, aki nem érdemes a szeretetedre.

– Köszönöm, Glennroy – Francesca a régi ösztönösséggel megölelte őt.

Amikor Glennroy kibontakozott az ölelésből, leomlott közöttük az a mímelt távolságtartás, amit jó sok évvel korábban Francesca talált ki számára büntetésül. És igazság szerint kínkeserves büntetés volt, ami őt halálra kínozta. Szenvedett az elutasítottságtól, attól, hogy közönyt színleljen valaki iránt, akivel bár a kapcsolata soha nem volt egyszerű, viszont őszinte és ragaszkodó. – Fogadj el egy jó tanácsot – mondta olyan hangon, hogy Francesca ne csak tudja, de érezze is, hogy ő

rendíthetetlenül ott áll az oldalán. – Ha Bunbridge csak mostanában került közel hozzád, de Mullinar máris tud róla, akkor az nem sok jót jelent. Nyomoztass te is utána. Van neki bőven takargatnivalója.

Ha ragaszkodik egy háborúhoz, állítsd falhoz a saját fegyverével.

Amikor Maria kopogás nélkül betoppant, a csalódottság ott ült a képén. Minden bizonnyal abban bízott, hogy rajtakapja őket valamin. Glennroy gúnyosan szét is tárta felé a karjait, mire a lány gőgösen félrefordult. – Frenchy – nézett aztán újra a háta mögé. –, a hétvégén nem leszek Brae nan Ythanban. Elviszem a lányomat a hegyekbe.

– Jó mulatást. És Glennroy, engedd el a személyzetet vasárnap estig. Én is elutazom.

– Ahogy akarod. Hétfőn találkozunk.

Francesca egykedvűen nézett a távozó után, mígnem eltűnt a nehéz ajtó takarásában és rövidesen már a léptei is elhaltak a kikövezett folyosón.

Jonathan alig várta, hogy a pincér lerakja eléjük a desszertet és távozzon. Addig is a meghitten pislákoló gyertyaláng felett Francescában gyönyörködött. A félhomályban fülbevalója megcsillant, meztelen nyakában pedig hozzá illő lánc táncolt. Szórakozottságában azon tűnődött, mikor látott utoljára ékszert rajta. Végül arra jutott, talán Harry Milland partiján lehetett az előző nyáron. A mélyen kivágott ruha csodásan állt neki, kiemelte az alakját és hófehér bőrét. Az őrjítő fürtöket ezúttal hátrafésülte az arcából, így a rafinált smink, mellyel a szeme környékét megbolondította, jobban érvényesülhetett. Őt még az étterem illatorgiájában is elbódította különleges parfümje.

– Már Londonban is feltűnt, milyen jól áll neked a kék – jelentette ki, miután a pincér magukra hagyta őket. – Ez a ruha meg egyenesen észbontó.

– Megigézve érzed magad?

A provokáció felderítette. – De még mennyire! Megjegyzem, kényeztető érzés.

Francesca vidám gesztussal csókot dobott az asztal felett, ám a következő pillanatban már egy lehangoltabb kifejezés tűnt fel az arcán. – Annyira örülök, hogy el tudtál jönni.

– Nekem mindegy, hogy London vagy Edinburgh, ha veled lehetek. Hogy van az apád?

– Egyformán. Az orvosok semmit nem tehetnek érte. Ott fekszik az ágyban mozdulatlanul, már beszélni sem képes. Siralmas látvány – Francesca bekapott egy falatot a süteményből. – Mesélj nekem valamit.

– Mit meséljek, drágám?

– Mi történik odahaza?

– A professzor jó formában van, kétszer is összefutottam vele St. Ivesban. Persze rettenetesen hiányzol neki, de húsz évet fiatalodik, amint rólad beszélhet.

– Sajnálom, ha ezzel feltart téged.

– Ó, egyáltalán ne sajnáld, tőle több esélyem van rólad hallani, mint amennyit te szoktál elárulni magadról – kacsintott Jonathan, habár Francesca nem tudta eldönteni, a szavait vajon korholásnak szánta-e, vagy nem kell nekik túlzott jelentőséget tulajdonítani.

– Egyszer talán ez is megváltozik.

– Ne aggódj, lesz időm kivárni.

– Megöl a kíváncsiság, milyen érdekességeket tudtál meg rólam.

– Pár apróságot. Az ágy bal oldalán szeretsz aludni, a fogkrémet a közepén kezded megnyomni, nem szereted a hangos zenét, gyerekkorodban sokat csúfoltak a szeplőid miatt és imádod a francia hagymalevest.

– Ezek bizalmas dolgok – dohogott Francesca megjátszott haraggal.

Jonathan élvezettel mulatott rajta. – Jut eszembe, mondtál rólunk valamit Ivynak?

– Igen, miért?

Jonathan újfent elnevette magát. – Ravasz egy némber, szent igaz! Ugyanis üzenetet küldött neked… általam. No, nem nyíltan, csak spontán elmesélte, mi zajlik Ashen House-ban. Biztosra vette, hogy találkozunk és mindent továbbítok. Igazi francia megoldás, nem?

– Azt hittem, nem ismered a franciákat.

– Azért annyit én is tudok róluk, mekkora kerítők. A nőket pedig elég jól ismerem ahhoz, átlássak Ivy mesterkedésein.

– Lenyűgöztél – sóhajtott Francesca teátrálisan, mire összenevettek. – És vajon Ivy miben mesterkedik? Talán a híres tapintatával vérig sértett téged?

– Szó sincs róla! Ellenkezőleg, azt gyanítom, hogy zöld lámpát kaptam tőle – Francesca boldog mosolya lángra lobbantotta Jonathan képzeletét, ám egyelőre okosabb volt nem gondolni bizonyos csábító kilátásokra. – Nézzük az üzeneteket! Arianne hazament Quebecbe, ahol megjelent egy Curtis Triboulet nevű alak… a személyleírásra nem emlékszem – vakarta meg a fejét. –, Ivy azonban úgy emlegette, mint királyfit fehér lovon. Lehet, hogy tévedek…

Francesca felcsendülő kacaja arról tanúskodott, hogy nagyon jól tudja, minek mihez van köze ebben a történetben. Olyannyira, hogy Jonathan végighallgathatta a kínai kaland összefoglalóját, ami igazán bővelkedett hajmeresztő fordulatokban. – Arianne még olcsón megúszta. Na, akkor! Edward Keilly elment Rannoch Cottage-ba és az utolsó simításokat is elvégezte. Részéről az építkezést befejezettnek tekinti, én meg kifizettem a számlákat.

Amíg a hét eseményei elhangzottak, Francesca a desszert végére járt és felhörpintette a bor maradékát is. Élvezettel követte a beszámolót, amit Jonathan teletűzdelt célzásokkal és ő egyre-másra azon kapta magát, hogy önfeledten nevet rajtuk. Ettől eltekintve Jonathan fáradtnak tűnt, a szeme körüli apró ráncok kirajzolódtak a gyertya fényénél, mégsem tagadhatta volna le, hogy sehol máshol nem lenne szívesebben, mint itt és vele. Megfogták egymás kezét és ő ott ülve az étterem félhomályában olyan szerelemmel telt el, akár egy kamasz.

Tíz óra után távoztak. Az elegáns hallban a portás felsegítette a kabátjaikat, majd elfogadta a borravalót. Kiléptek az utcára, ahol a benti meleg után hamisítatlan tél fogadta őket. Mindössze pár lépésre távolodtak el az étteremtől, Jonathan máris megölelte őt és forrón megcsókolta. Nem csinált titkot belőle, miért utazott ennyit. A félreérthetetlen üzenet ellenére azt kérdezte: – Hova menjünk most?

– Van kedved táncolni?

– Van, amennyiben nem a messze földön elhíresült skót ugrabugrára célozgatsz.

Francesca felszabadultan kacagott panaszos arckifejezésén, majd belekarolt. – Nem teszlek ki ilyen tortúrának – ígérte ünnepélyes komolysággal, noha a szeme elárulta, hogy majd megpukkad a nevetéstől.

– Ingyencirkuszra ne is számíts.

– Jól van, feladom. Hallottam egy fantasztikus helyről a St. Giles katedrálisnál. Mehetünk gyalog?

– Ha nem fázol. Mindig csodáltam a nőket az önuralmukért, hóban és fagyban is képesek lenge szoknyában fickándozni.

– Az előbb még tetszett a ruhám.

– Most is tetszik, de az már kevésbé hozna izgalomba, ha megfáznál. Menjünk.

Edinburgh egy újabb mozgalmas szombat estéjét élte. Elállt a havazás és a megszelidült szél sem tűnt olyan élesnek, mint a korábbi napokban. Továbbra is teret követelt magának a februári hideg, ez azonban nem hagyott nyomot az éjszaka pezsgő hangulatán. Kocsik jöttek-mentek, a város lubickolt a fényárban. Jonathan átfogta Francesca derekát, ahogy átkeltek a zebrán, hogy a park kerítése mentén folytassák útjukat az óváros irányába. Nem sokan jártak erre, így a járda teljes szélességében az övék lehetett. Egyetlen egyszer sétált szembe egy pár, az asszony pedig Jonathant fájóan emlékeztette Darlára.

Francesca felfigyelt erre a gyászos pillantásra és némi habozás után szóba is hozta. – Milyen volt?

– Darla?

– Szeretted őt?

– Nagyon ragaszkodtam hozzá.

– Nem szívesen beszélsz róla, ezt már szilveszter éjjel is észrevettem.

Jonathan lelassította a lépteit, odafordult Francescához és a szemébe nézett. – A hódítás alapszabálya, hogy nem beszélünk a korábbi kapcsolatainkról.

– Engem már meghódítottál, ránk ez nem vonatkozik – Jonathan érezte, hogy boldogtalan képet vághatott, mert Francesca cukkolódva hozzátette: – Találj ki más kibúvót.

De neki nem volt kedve a kibúvókhoz. – Sokkal jobban szeretem a jelent, mint a múltat. Ezért nem szívesen nézek vissza.

– Csak egyszer a kedvemért… egy összefoglaló… két bekezdés….

Jonathan felnevetett. – Te aztán tudsz alkudozni – Francesca bolondos arcára nézett és beadta a derekát. – Drágám, te egy rendes nő vagy és azt hiszem, rendes kislány és rendes nagylány is lehettél. Ezért feszengve vallom be, hogy én a húszas éveimben kicsit sem voltam rendes.

– Nem?

– Nem és nem szeretném, ha az akkori baklövéseim azt sugallnák számodra, hogy ez a jófej Bunbridge csak álca. Az élet hatalmas pofonokat kevert le nekem és önként beláttam, hogy korábban bántóan elvetettem a sulykot.

– Ital, nők… ilyesmi?

– Igen, legfőképpen ez a kettő. De ami Darlát illeti… amikor a baleset után felépültem…

amelyikben Sean, a barátom meghalt…

– Igen, az autóbalesetben.

Jonathan biccentett. – Pár hónappal később az édesanyám is elment és én magamra maradtam az ürességgel meg a soha el nem fogyó munkával. Valamiért úgy gondoltam, csak Darlával lehetek boldog és vele kerülhetek ki ebből a negatív spirálból. Benne láttam a kapaszkodót, hogy megváltozzak, családot alapítsak és visszanyerjem a lelki békémet. Úgyhogy az a házasság fontos része az életemnek.

– Jó házasság volt?

– Voltak gondjaink, de én más emberként jöttem ki belőle… ami rám is fért. Na, gyere, mert még megfagyunk itt – ölelte magához Francescát és megkönnyebbülten indult tovább.

A Royal Club a Royal Mile mentén feküdt, számos híres szálloda, étterem és bár tőszomszédságában. A zenekar nagy szakértelemmel szórakoztatta a betérőket. Ritmusosabb és lassabb dalokat felváltva pengettek el az éjszakában. Jonathant nem várt meglepetésként érte, mennyire tetszenek neki az elvétve is alig ismert dallamok. Vele ellentétben Francesca mindegyiket kívülről fújta. Remekül érezték magukat. A klub vezetése ügyelt arra, hogy odabent ne duzzadjon fel a létszám és ez kellemessé varázsolta a helyet. A mulatozók táncoltak, beszélgettek, nevetve iszogattak a lágy fényekkel megvilágított asztaloknál, Jonathan pedig talán még soha nem látta Francescát ennyire oldottan viselkedni. Mintha lehullott volna róla az álarc és ő a bosszantóan fegyelmezett nő helyett egy szellemes, bohém lányt fedezett fel. Megváltozott viselkedéséhez hozzájárult az alkohol is, amit megittak, valamint a megkönnyebbülés, hogy elég messze kerültek Cornwalltól ahhoz, senki ne ismerje fel őket. Neki minden pénzt és fáradtságot megért, hogy megismerje ezt az új nőt, aki azonnal levette a lábáról. Ugratták egymást, gyerekes szóvicceken derültek, majd szerelmesen összesimulva táncoltak az andalító muzsikára. Szíve szerint megállította volna az idő kerekét, nehogy ez az éjszaka elröppenjen.

Az óra már jócskán elütötte az éjfélt, amikor távoztak a klubból. Időközben ismét szállingózni kezdett a hó. Francesca ott imbolygott a járda szélén és önfeledten belenevetett az éjszakába. Vörös tincsein megültek a fehér hópelyhek, lehelete felhőként úszott a hideg levegőben.

– Min tudsz ilyen irigylésre méltóan kacagni? – tudakolta Jonathan azzal a gyanúval, hogy kimarad valamiből. Emellett megállapította magában, hogy az alkohol nem várt módon felszabadította Francescát. Öröm volt nézni, milyen jókedvű.

– Ez egy szent hely, tudod-e? – Francesca megint kacagni kezdett, méghozzá azon a tiszta hangmagasságon, ami álmokban hívő, romlatlan lelkű gyerekekhez illik. – Még soha nem sikerült nevetés nélkül elmesélnem – mentegetőzött önfeledten szórakozva az alighanem ezerszer felidézett emléken. – Tizenegy voltam, amikor az iskola benevezett egy jelmezversenyre. Történelmi figurákat lehetett választani, mert június 24-ére készültünk.

– Mi van június 24-én?

– Ó, hát a bannockburni csata! Sose hallottál róla? – feddte meg Francesca megjátszott szigorral, mire Jonathan felderült. – Azért Robert Bruce-ról csak hallottál? Őt még az angolok is ismerni szokták. Egy nemzeti hős, aki I. Edward mellett tanulta ki a kardforgatás tudományát, ám amikor a gonosz Edward el akarta taposni szegény Skóciát, ő megvédte. Visszafoglalt néhány várat, majd végigfosztogatta Észak-Angliát. Egy év múlva aztán Bannockburnnél futó leckét is adott az angoloknak, akik hazáig meg sem álltak.

– Na, de Edwardnak egy szava sem volt ehhez?