MLČÚCH BRENDA NICOLE

KROKODILKÖNNY

Könyv Guru

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

Krokodilkönny

Krokodilvér

Krokodilszem

Krokodilfog

Krokodilszív

Krokodilnyom

Krokodilseb

Krokodilmúlt

Krokodilcsapda

Krokodilharc

Krokodiltürelem

Krokodilösztön

Krokodilkönny

Rettegések mocsara

Köszönetnyilvánítás

A krokodil egy élő őskövület, ezért tiszteletet érdemel.

Egy hidegvérű ragadozó, amely olyan tökéletesen

alkalmazkodott a környezeti viszonyokhoz,

hogy az évmilliók során szinte alig változott.

Egy szociális lény, amely időnként a magányt is szereti.

Képes az együttműködésre, és a türelem mintaképe.

Földünk legintelligensebb hüllője, amely alkalmazkodik,

a túlélés igazi nagymestere.

(Nem véletlen, hogy az önelégült vigyorát nem lehet letörölni.)

M. Brenda Nicole

KROKODILKÖNNY

1.

– Ugye most csak ugratsz?!

A parancsnokom kérdőn nézett rám.

– Talán nem tetszik?

– Nem vagyok bébicsősz! – akadtam ki.

Hülyének néz? A legjobb vadőre vagyok, erre egy kiskorút akar rám sózni, csak mert az apja nem ér rá törődni a gyerekével, a dadusa meg két napja mondott fel.

– Nézd – állt fel a székéből –, engem is meglepett, amikor ezzel a kéréssel állt elő nekem, de a górénk mindenképp azt szeretné, ha egy időre te ügyelnél a lányára.

– Az, hogy a körzetünk fenntartója, még nem jelenti azt, hogy mindenben engedelmeskednünk kell neki!

– Segal! – intett vészjóslóan.

Idegesen dobbantottam, mint egy ingerült bivaly. Összeszorítottam a szám, de befogtam. A tekintetét viszont kerültem.

– Figyelj! Egy hét az egész. A fickó lelép, mert konferenciára kell mennie valami ügyben, tököm tudja, mivel kapcsolatban. A lényeg az, hogy téged, ismétlem téged kért meg arra, hogy felügyelj a lányára – mutatott rám.

– Bezzeg ahhoz már nem volt töke, hogy személyesen kérjen meg, mi? – mormogtam.

Egyszerűen nem akarom elhinni! Mintha csak egy rémálom lenne.

– Nincs apelláta! Azt teszed, amit én mondok! Megesküdtem, hogy vigyázni fogsz a gyerekére. És te, drágaságom, meg is fogod védeni, különben teszek róla, hogy visszakerülj a sittre. Gondolom, nem hiányzik a sötét verem, ahonnan kihoztalak.

Nem feleltem, csak alig láthatóan biccentettem. Ez neki elég is volt.

– Akkor azt ajánlom, fogd a kis hátsódat, menj el a góré házába, és egy hétig el se hagyd a lányt. De ha bármit terveznél…

– Ugyan mit? Minek nézel engem? – kérdeztem sötét tekintettel.

– Ha bármi történne a lánnyal a te felügyeleted alatt, istenemre mondom, én magam foglak visszadobni abba a mocskos cellába, miután kezelésbe vettelek.

– Értettem.

– Helyes! Most pedig tűnés!

Már a küszöböt léptem át, amikor hátrafordultam. Kérdőn rám nézett.

– Miért én?

– Gőzöm sincs. El innen!

2.

A ház, amelyről a parancsnok beszélt, egy nagy villa volt a szavanna egy részén a Nílus közvetlen szomszédságában. Kiszálltam a terepjáróból, és fölmentem a lépcsőn. A teraszra érve észrevettem, hogy egy tizenkét éves kamasz ül az egyik nyugágyon. Egy könyvet olvasott. Ha jól láttam, egy hüllőkről szóló ismeretterjesztőt. Ez meglepett.

Tisztes távolságban megálltam, és amikor felnézett, fölcsillant a szeme. Fogalmam sincs, minek örült ennyire. A helyében én inkább gyanakvóan néznék arra a terepszínbe öltözött, kigyúrt illetőre, akit az apja bérelt fel a védelmére.

3.

– Apa sokat mesélt rólad.

– Tényleg? – kérdeztem unottan, a terasz korlátjának dőlve.

– A nevem Lily – nyújtott kezet, ami bár meglepett, nem mutattam ki.

Gyorsan kezet ráztunk.

– Segal vagyok.

– Arab vagy?

– Miből gondolod?

– A nevedből.

– Manapság bárkinek lehet, bármilyen nemzetiségű neve… De igen. Arab vagyok. De mintha az előbb azt mondtad volna, hogy az apád sokat tud rólam. Ez mintha kimaradt volna.

Egy időre elnémult.

– Honnan ismer az apád? – kérdeztem kíváncsian.

– Azt mondta, együtt szolgáltatok régen.

– Valóban? Mikor?

– Mesélte, hogy régen ő is vadőr volt. Akkoriban történt egy komolyabb konfliktus is a vadőrök és az orvvadászok között.

Valami már derengett. Várjunk csak…

– Az apádat véletlenül nem Ramsaynek hívják?

– De igen.

Így már mindent értettem. Elfordultam a Nílus irányába.

– Apa szerint barátok voltatok.

– Az már régen volt…

– Szerinte még mindig azok vagyok.

– Évek óta nem láttam. Viszont már értem, miért akarta annyira, hogy én felügyeljem a biztonságodat.

– Miért? – nézett föl rám kíváncsian.

Ezek szerint az apja ezt nem mondta el neki.

Mélyet sóhajtottam.

– Az adósa vagyok. Az egyik orvvadász rám lőtt. Apád vette ki a golyót, és látta el a sebem. Akkor esküdtem meg neki, ha kell, rám mindig számíthat. De aztán… elváltak útjaink. Míg én továbbra is a port nyeldestem, addig ő élte tovább az életét.

– Hogy érted, hogy a port nyeldested?

Legyintettem. Nem akartam belemenni a részletekbe. Így is sokat mondtam. Elvégre, mégis csak egy kislánnyal van dolgom.

– Hagyjuk!

– Ugye jól tudom, hogy te vagy a környék legjobb vadőre?

Szemem sarkából lenéztem rá.

– Nem szokásom dicsekedni.

– A helyiek Krokodilkönnynek becéznek. Miért?

– Nem vagy egy kicsit túl kíváncsi? – hangom bár nyugodt volt, a tekintetem azt üzente, fejezd be.

Meg is értette, mert a feje lekókadt. Lehet, hogy megbántottam?

Kis ideig hallgattunk, majd látva, hogy vihar közeleg bementünk.

4.

Az esős évszakban járunk. Jönnek, mennek a váratlan égi zuhatagok.

A vendégszobában álltam az üvegfal előtt. Elmélázva néztem a távolban felvillanó villámokat. Kopogást hallottam, majd Lily dugta be a fejét félénken. Kérdőn fordultam felé.

– Mit szeretnél?

– Megyek vacsorázni. Nem jönnél velem?

– Nem szokásom társaságban enni.

Csalódottan fordult el, és magamra hagyott.

5.

Az ágyamon feküdtem. Bámulva a plafont a múlton merengtem. Már épp lehunytam volna a szemem, amikor Lily jött be egy tálcával a kezében.

– Nem tudom, mit szeretsz, ezért mindenből hoztam egy keveset – tette le az asztalra.

– Mondd csak, miért akarsz ennyire a kedvemben járni? – ültem fel.

– Nem is tudom – nézett le szégyenlősen. – Talán, mert apa barátja vagy, és mert már egy ideje meg akartalak ismerni.

– Valóban?

Bólintott.

Intettem, hogy üljön le. Rövid töprengés után úgy is tett. Érdeklődve néztem az arcát, míg ő igyekezett kerülni a tekintetem.

– Mi tesz engem, olyan érdekessé számodra?

Idegesen morzsolta az ujjait.

– Hallok egyet s mást a helyiektől. Vannak barátaim a falusiak fiataljai közül, akik szintén csodálnak.

Ez meglepett. Ugyan mitől lehetek olyan felkapott a fiatalok körében?

– Azóta kezdtem érdeklődni irántad, hogy először hallottam rólad. A legtöbben Krokodilkönnynek hívnak, ami máris fölkeltette a figyelmemet. Nem tudtam, miért ez a neved, mígnem később a többiek elmondták, hogy ez csak a helyi beceneved. Sokat kérdezősködtem utánad. Gondoltam, hogy közöd lehet a nílusi krokodilokhoz. Én is kedvelem a hüllőket, a krokodilokat pedig imádom… Igaz, tartok is tőlük.

– Azt jól is teszed – helyeseltem.

– A srácok szerint akkor ragadt rád ez a név, amikor a helyi törzzsel vadásztál. Ha jól tudom, antilopra.

– Emlékszem – biztosítottam.

– Valóban igaz, hogy miután elejtetted az állatot, és elosztottátok a tűz mellett, könnyet hullattál érte? – szemeiben csillogott a kíváncsiság.

Hallgattam.

– A helyiek megfigyelték, hogy amikor egy krokodil elejti a zsákmányát, könnyezik. Tudtad, hogy a krokodil nem azért könnyezik, mert bánja, amit a prédával tett? Hanem mert az állat könnyei szemének nedvesen tartásáért felelnek – magyarázta lelkesen.

– Tisztában vagyok ezzel – feleltem. – Egy krokodiltól ne várd, hogy megsajnálja az áldozatát. Kíméletlen gyilkosként szakítja darabokra. Számára az egy ünnepi lakoma.

– És te akkor miért sírtál?

– Nem sírtam.

– Akkor neked is a könnymirigyeid aktiválódtak? – furfangos kérdés volt, és hogy őszinte legyek, a gyerek közel járt az igazsághoz. Persze nem pontosan az történik nálam, mint a krokodilok esetében. De nem feleltem. – Kérlek, mondd el! Ígérem, nem fogom elárulni senkinek.

– Mindenkinek megvannak a maga titkai. Amiket illendő tiszteletben tartani.

Szemeiben kihunyt az izgalom. Elszontyolodott. A szemembe nézve látta, hogy nem fogom megosztani vele a titkom. Lassan fölállt, majd jó étvágyat és jó éjt kívánva kiment. Elgondolkodva néztem magam elé. Különös lány. Nem tudom, miért, de őszintén kedvelem Lilyt.

6.

A Nílus partján feküdtem, nem messze pár krokodiltól. Én feleltem az emberek és a krokodilok biztonságáért. Senki sem tudott kiigazodni rajtuk annyira, mint én. Azokat, amelyek itt napoztak a közelemben, fiókakoruktól fogva ismertem. Ők a legnagyobbak mind közül. Néró és Brutus.

Alig ötlépésnyire feküdtem tőlük. Tátott állkapcsuk, amelyben ott sorakoztak a tépésre és szaggatásra specializálódott fogaik, félelmetes látványt nyújthatnak mások számára, de én már megszoktam.

Lily néhány barátjával a hatalmas kertjükben játszott. Néha–néha feléjük pillantottam. Két napja voltam már a lány „dadája”, de a dolgaiba nem igazán szóltam bele. Okos lány. Jól tudja, mit szabad és mit nem. Így nekem csak annyi a dolgom, hogy időnként ránézzek, hogy minden rendben van–e.

Halk reccsenésre figyeltem föl. Hátrafordultam. Lily állt a legközelebbi pálma árnyékában. Nem mert közelebb jönni a krokodilok miatt, de láttam, hogy beszélni szeretne velem. Mély levegőt vettem, és kimért mozdulatokkal fölálltam. Ezeknél a fickóknál jól meg kell válogatni a mozdulatokat. Elég egy rossz lépés vagy hirtelen karemelés, és máris beindulnak a védekező ösztönök. A jobbik esetben egy gyors farokcsapással a vízbe gázolnak, a rosszabbik, gondolom, nyilvánvaló, hogy mi lehet. Ezért nekem is mindig ébernek kell lennem.

– Na, jól van, fiúk! Tűnés! – csaptam össze a kezem, amire se szó, se beszéd visszairamodtak a folyó kellemesen hűs vizébe.

Lilyhez fordultam. Elképedve nézett. Fejemmel intettem, hogy most már kibújhat az árnyékból. A srácok biztonságos távolságban úszkálnak tőlünk.

– Ezt hogy csináltad? – képedt el.

– Kikelésüktől fogva ismernek.

– Nem félsz, hogy rád támadnak?

– Tudni kell, mikor és hogyan parancsolsz rájuk. Szeretnél valamit?

– Csak egy kicsit veled szeretném tölteni az időt.

– Mi van a barátaiddal?

– Hazamentek – fogta össze a háta mögött a kezét. – Ugye maradhatok? – nézett föl rám félénken.

– Ha nagyon akarsz – vontam meg a vállamat.

Mindketten a meleg talajon ültünk, és a távolban levő krokodilokat figyeltük.

– Hogyan tudod megkülönböztetni őket? – kérdezte kíváncsian.

– Ha sokat vagy köztük, előbb vagy utóbb mindet föl tudod ismerni.

– Nevet is adsz nekik?

– Csak azoknak, amelyek közel állnak hozzám, mint az a testvérpár. Az ott, amelyik a nádasban sütkérezik, Brutus. Amelyik pedig félig kint fekszik a vízből a túlparton, Néró.

– Miért olyan különlegesek, hogy nevet adtál nekik?

– Kikelésükkor feltűnően nagyobbak voltak a többi fiókánál, ami később azok többségének veszte lett.

– Megették őket?

– Ne csodálkozz! Ezek állatok! Itt nem meglepő a kannibalizmus, illetve a kisebb és gyengébb egyedek megölése, hogy az erősebbek megélhessék a felnőttkort. Jelenleg ők ketten a folyó urai. Erősek és szívósak. Büszkén védelmezik területeiket. Talán ez az, ami megfog bennük – gondolkodtam el a végére.

– Erre utal a nevük is? – mosolyodott el.

Láttam, hogy tetszett neki. Én is mosolyra húztam a szám sarkát.

– Lényegében igen. Erre.

Ismét csönd telepedett ránk, csak a természet hangjai hallatszottak.

7.

Sötét emlékképek villannak fel előttem. Káosz és vér. Fájdalom és kín járja át testemet. Eltompul körülöttem minden. Csak a szenvedést érzem. Valaki felvesz, és menekül velem.

Verejtékben úszva ébredtem. Szívem a torkomban dobolt. Levegő után kapkodtam, mintha víz alatt fuldokoltam volna.

Miután lenyugodtam, láttam, hogy még csak hajnal van. A nap még föl sem kelt, csak egy rőt vonal választotta el a földet az égtől. Megdörzsöltem a homlokom, és fölkeltem. Bementem a fürdőbe. Hideg vízzel lezuhanyoztam, amely kioltotta a bennem tomboló lángokat.

Visszamentem a szobába. Az egyik székhez lépve fölvettem a ráterített nadrágomat, és a méregzöld mellényemet.

Mielőtt lementem volna a konyhába, benéztem Lilyhez. A kicsi mélyen aludt.

A konyhában főztem egy erős feketét, és reggelit készítettem.

Kimentem a teraszra. Néztem, ahogy a természet lassanként ébredezik. Közben elmerengtem az álmomon. Tudtam, hogy nem közönséges álom volt, hanem emlék. Amikor Ramsay megmentett. Miért most tört elő bennem? Annak már lassan tizenkét éve.

Míg ezen merengtem, elkezdtem enni. Ekkor szememből kibújt az első könnycsepp. Minél többet rágtam, annál több könny csordult ki. Ez az átka, ha valakinek krokodilkönny–szindrómája van. Ezért nem valami jó érzés mások társaságában ennem.

Miután megreggeliztem, fölálltam, és a korláthoz lépve rátámaszkodtam. Elmélyültem a természet nyugalmában. Arra eszméltem, hogy valaki van mögöttem. Hátranéztem. Lily volt.

– Jó reggelt! – köszöntött vékonyka hangján.

– Jó reggelt! Nincs még egy kicsit korán?

Fáradtan vállat vont.

– Hiányzik apa.

– Már csak négy nap – biztattam.

– Tudom, de nem szoktam meg, hogy ilyen sokáig távol van… Neked van családod? – kérdezte kíváncsian.

– Nincs.

– Nem vagy egyedül?

– Már megszoktam.

Ekkor történt valami váratlan dolog. Egy pillanatra megállt az idő. Majd egy tompa puffanás. Lilyt a testemmel védtem. Sikítás és lövés. Fölnézve láttam, hogy egy golyó fúródott a ház falába. Mi az ördög?!

Amikor már úgy éreztem, hogy elmúlt a veszély, föltápászkodtam, de a gyereknek mutattam, hogy maradjon veszteg. Végig ott lapult a lábamnál. Körülnéztem. A teraszról is lenéztem, de nem láttam senkit, és nem hallottam több lövést.

8.

Tomboltam dühömben. Természetesen nem a gyereken töltöttem ki. Lily az apja székében ült, míg én föl–alá járkálva próbáltam elérni az apját telefonon. De mindhiába. Mégis mi a fenébe mártotta bele Ramsay a kezét?! Sehogy sem sikerült elérnem, míg nem jött egy üzenet.

Skype! Most!

Bekapcsoltam a gépet. Lily ott ült mellettem, és kíváncsian nézte, mit csinálok. Hívás jött, fogadtam.

Ramsay ideges arca jelent meg a képernyőn. Borostásabb és sápadtabb lett, amióta nem láttam. Ennyit tesz a gazdag, stresszes élet?

– Szia, apa! – intett boldogan a lánya.

– Szia, kicsim! – erőltetett egy gyors mosolyt az arcára, majd az én szemebe nézett. – Üdv, Segal! Rég nem láttuk egymást.

– Mi ez az egész, Ramsay?! Miért lőttek ránk? Mi a francot csináltál?!

– Kérlek, igyekszem megmagyarázni – intett.

– Ajánlom is!

– Lily, édesem, magunkra hagynál egy kicsit?

Biccentett és épp fölállt, amikor gyengéden megfogtam a könyökénél.

– Jobb, ha a közelemben maradsz. Ülj a kanapéra! – Mutattam a szoba másik végére.

Túl kockázatosnak találtam szem elől veszíteni. Ha a gyerek volt a célpont…

Engedelmes kislányként odébb állt. Visszafordultam Ramsayhez.

– Hallgatlak!

Nagyot sóhajtott.

– Emlékszel még Rahalra az őrsről?

– Mégis hogy jön ő a képbe? Azt hittem, nem élte túl a tűzharcot. Nekem azt mondtad.

– Én is azt hittem – idegesség ült ki az arcára. – Viszont pár hónapja fölkeresett. Gondolhatod, hogy megdöbbentem. Azzal támadt rám, hogy otthagytam meghalni, amikor az egyik orvvadász meglőtte. Próbáltam megértetni vele, hogy nem mozgott, nem lélegzett, vértócsa lepte el. Honnan a francból tudtam volna, hogy még él? Közben téged is meglőttek.

Egy örökkévalóságnak tűnő percre elnémultunk.

– És mit akart?

– Bosszút.

– Ez nevetséges! – törtem ki.

– Valóban? Nem az imént mondtad, hogy rátok lőttek?!

Igaza volt. Rahal vagy megőrült, vagy talán valaki más az.

– Honnan vagy olyan biztos benne, hogy ő volt?

– Sejtettem, hogy fölteszed ezt a kérdést, és biztosítalak, hogy ő tette. Amikor pár hónapja találkoztunk, közvetlen közelről a szemembe vágta, hogy mivel én otthagytam őt félholtan, ezért elveszi tőlem azt, ami számomra a legkedvesebb.

Nem szóltam semmit. Sajnos túl sok ilyen alakkal találkoztam a sitten is. Azok, akik valamilyen háborúban vagy egyszerű kis bűntett elkövetésekor nem tudnak beletörődni a helyzetükbe, inkább bosszút állnak azokon, akik oda juttatták őket. Rahalt pedig alapból olyannak ismertem meg, akinél hamar fölmegy a pumpa, ráadásul azután, ami történt vele… A kicsi felé fordultam. Na, de hogy egy gyereket megölni ezért?

Mélyet sóhajtottam.

– Szóval ezért béreltél fel valójában. Hogy, amíg te távol vagy, védjem meg a lányodat.

Némán bólintott.

– El kellett volna mondanom! De nem volt időm, hogy figyelmeztesselek.

– Van egy sanda gyanúm, hogy valami más is van a pakliban. Igazam van, Ramsay?

– Ha meg nem is ölöd, de kapd el Rahalt! A többit a hatóságok majd elintézik. Kérlek, ezt az egyet tedd meg nekem. Ha alkalmad nyílik rá, kapd el! Elegem van abból, hogy nap mint nap arra riadok fel, hogy valami történt–e Lilyvel. És ne feledd, hogy ennyivel tartozol nekem – változott meg a hangszíne.

Kérdőn felvontam az egyik szemöldökömet.

– Ezt most vegyem fenyegetésnek?

– Vedd, aminek akarod, csak védd meg a lányomat, különben megjárod!

– Hadd emlékeztesselek, hogy jelenleg nem te vagy olyan helyzetben, hogy parancsolgass nekem. Az én gondjaimra bíztad a lányodat, úgyhogy azt ajánlom, válogasd meg a szavaid, amikor velem beszélsz!

– Csak azt kérem, hogy védd meg a gyermekem életét!

– És fogjak el egy őrültet. Mintha valamiféle kopó lennék! Miért nem fordultál eddig a hatóságokhoz?

– Ők nem tudták elkapni. Emellett tőle bármi kitelik. Csak te vagy képes megállítani. Tudom, és ezért bízom benned.

Meg sem várta a válaszomat, kikapcsolta a Skype–ot.

9.

Lily a lábait lóbálva ücsörgött a kanapén, míg én arcomat a tenyerembe temetve gondoltam át a helyzetet. Szóval Ramsay azt akarja, hogy védjem meg Lilyt, és közben legyen időm elfogni egy elmebeteget. Remek! Máris jól kezdődik a napom!

Fölálltam és az ablakhoz léptem. Tökéletesen kilátni innen a Nílusra és a krokodilokra. Sokáig némán álltam gondolataimba merülve. Ahogy Nérót és Brutust néztem, eszembe ötlött valami. De, ahogy a gyerek felé fordultam, már nem voltam biztos benne, hogy jól átgondoltam–e, amit elterveztem. Visszafordultam a Nílushoz, és nagyot sóhajtottam. Nem lesz könnyű dolgom.

Lily gyengéden megrázta a kezem. Hátranéztem, majd le.

– Unatkozom – panaszkodott a kislány.

Nem tudtam, mik Rahal módszerei. Fogalmam sem volt, hogy mikor és hol fog újra felbukkanni. Nem kockáztathatom meg, hogy kimegyek Lilyvel, holott ez már a harmadik nap, hogy itt vagyok. Miért csak most lőtt? Az is lehet, hogy azért reggel, mert ekkor még nincs akkora hőség? Rahalt mesterlövészként ismertem meg. Olyan helyet kell választania, ahol jól ránk lát, és nincs semmi, ami a célzást akadályozhatja. Talán a teraszt nézte ki, mert oda többször is kimegyünk a nap folyamán. Ránéztem az órára. Délelőtt tíz volt. Muszáj megkockáztatnom, hogy kimegyek.

– Menj be a szobádba, és húzd el a függönyöket! Zárd be az ajtót is! Megértetted?

Biccentett és elfutott.

10.

Kint a teraszon béke honolt. Körbejártam az egészet. Alaposan szemügyre vettem mindent, míg valami meg nem csillant az egyik fán. Se szó, se beszéd, átugrottam a korlátot, és bevetettem magam a cserjésbe. Amint elértem azt a fát, észrevettem, hogy a kérge megsérült, és a mély vágások egyáltalán nem tűntek természetes képződményeknek. Elővettem a saját vadászkésemet, és a mélyedésekbe vájva fölmásztam.

Megtaláltam, amit kerestem. De ami fogadott, az nem tetszett. Egy profi mesterlövész sosem hagyja el úgy a leshelyét, hogy a fegyvert ne vinné magával. Márpedig az itt volt az ághoz rögzítve, és a távcsöve üvegét láttam csillogni.

Verítékcsepp futott végig a gerincem mentén. Nagyon úgy fest nekem ez a dolog, mintha egy varjúcsapdába estem volna. Rahal nem felejthette itt a fegyvert! Annyira hülye csak nem lehet?! Tudta, hogy én majd kiszúrom, és utánajárok. Az egész egy rohadt csapda volt! Basszus! Lily!

Leugrottam az ágról, és mint egy megvadult gnú, rohantam Lily szobájához. Addig kiáltottam a nevét, és dörömböltem, amíg el nem vesztettem a türelmem, és berúgtam az ajtót. De a kislányt nem láttam. A nyitott ablak függönye élénken lobogott. Kilépve az ablakon alaposan szemügyre vettem a vidéket. Még nem mehettek messzire. Észrevettem a nyomokait. A folyó felé tartottak. Siettem, hogy a lehető legrövidebb úton eléjük tudjak vágni. Meg is találtam!

Futottam, ahogy csak bírtam, de közben igyekeztem arra is ügyelni, hogy Rahal ki ne szúrjon. Ki kell használnom a meglepetés erejét. Ha ő ki tudott cselezni engem, akkor én is így fogok játszani, és nem leszek kíméletes. Ha Lilynek egy haja szála is görbül, Rahal halott!

Elérve a Nílus partját láttam, ahogy Rahal egy terepjáró felé vonszolja Lilyt, aki ellenkezve próbál szabadulni a karmaiból. Nem messze tőlük ismerős szempárt vettem észre a vízből kilesni. Jó fiúk! Jókor, jó helyen! Még a hasznomra is válhattok! Néró és Brutus dühöngő gyilkológépekké válnak, ha valaki párzás idején bemerészkedik a felségterületükre. Bármennyire is kockázatos, ezt kell kiprovokálnom náluk, ha meg akarom menteni Lilyt.

Rahal már épp erőszakolta volna be az autóba a kislányt, amikor kiléptem az árnyékból.

– Rég találkoztunk, Rahal.

Ingerülten felém fordult, de amikor látta, hogy csak én vagyok, ráadásul fegyvertelenül, leeresztette a revolverét.

– No, lám! A Krokodilkönny személyesen! Valóban rég volt szerencsénk, Segal! Mikor is volt? Ja, igen. Amikor Ramsay ott hagyott.

– Ne légy már nevetséges! Honnan tudta volna, hogy még élsz?

– Látom nem mondta el neked a teljes igazságot. Tisztában volt vele, hogy megsebesültem. Ráadásul én közelebb is voltam hozzá. De ő inkább téged vett a vállára.

– Ramsay…

– A drága barátod szándékosan hagyott a sorsomra.

– Ezért akarod a lányát megölni?

– Én mindent elvesztettem. Hadd tudja meg ő is, milyen az, ha elveszik tőle azt, ami számára a legértékesebb.

– Azt viszont nem engedhetem – léptem közelebb, amire Rahal eszelősen fölnevetett.

Közben láttam, hogy Néró Rahal felé mászik a háta mögött. Lilyt nem engedte kiszállni a dzsipből, elállta az útját, ezért minél közelebb kell férkőznöm hozzájuk, hogy a gyereket megvédjem a közelgő vérfürdőtől.

De amikor már veszélyesen közel voltam hozzájuk, Rahal ismét rám irányította a fegyvere csövét.

– A helyedben én kimaradnék ebből!

– Már túl késő!

– Akkor kénytelen leszek téged is megölni – ujja már a ravaszon volt.

– Előtte még hadd kérdezzek valamit! – emeltem fel a két kezem, miközben végig Nérón tartottam a szemem, ahogy Rahal mögé oson, Brutusszal a nyomában.

– De gyorsan! Mit akarsz?

– Tudod, hogyan vadásznak a krokodilok?

A kérdés annyira meglepte, hogy még észbe sem kapott, de én már előtte is teremtem, és egy nagy jobbossal Néróhoz ütöttem. A revolver kiesett a kezéből. Szédelegve próbált felállni. Közben én gyorsan a karjaimba vettem Lilyt, aki fejét a mellkasomnak nyomva, kétségbeesetten sírva bújt hozzám.

Kellő távolságba érve láttam, hogy Rahal négykézláb vetné magát a fegyvere után, amikor Néró megragadta a lábánál, és húzta magával a víz felé. Több sem kellett, hogy Brutus is támadásba lendüljön. Kezemet Lily fejéhez nyomva nem engedtem, hogy odanézzen. Fájdalmakkal teli ordítozás riasztotta fel a fákon pihenő madarakat. A fivérek egy pillanat alatt halálpörgéssel kettéhasították. Vér fröcskölt mindenhova, amelynek szagára egyre több krokodil jelent meg, míg nem már egyszerre heten tépték, szaggatták a még megmaradt részeket.

Mire véget ért a vad vízi lakomázás, leguggolva elengedtem Lilyt, aki még mindig riadtan szorongatta a mellényem.

– Lily… – könnyektől csillogó arccal nézett föl rám –, most már minden rendben. Elmúlt a veszély – simogattam meg az arcát, és letöröltem néhány könnycseppet.