Szilasi László

Saját élet

– részlet –

© Szilasi László, 2023

[Saját élet]

(kivonat)

Csak az eseményeket írom le, erőnek erejével tartózkodom minden mellékestől és legfőképpen az irodalmi fogásoktól; az irodalmár harminc esztendeig ír, és a végén maga sem tudja, minek írt annyi ideig. Én nem vagyok író, nem is akarok író lenni, illetlennek, aljasnak tartanám, ha az irodalmi vásárra vinném lelkem tartalmát, érzelmeim tetszetős leírását. Máris bosszúsan sejtem azonban, hogy nemigen boldogulok majd érzelmi leírás és elmélkedés nélkül (sőt talán unalmas elmélkedések nélkül), olyannyira megrontja az embert mindenféle-fajta irodalmi tevékenység, még akkor is, ha csupán a maga kedvtelésére végzi. Elmefuttatásaim pedig annál is unalmasabbak lehetnek, mert hiszen ami az embernek magának fontos, idegen szemmel nézve talán teljességgel értéktelen. No de hagyjuk.

Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij: A kamasz

Szőllősy Klára fordítása

Tollam elkalandozik: látom már, megöregedtem. Ennek előtte jobban sorját tartottam az írásnak. Igaz, négyszemközti beszélgetésre másként öltözik az ember, mint megyei bálra. Lehet, talán csak gondatlan vagyok.

Franklin Benjámin számadása életéről

Bartos Tibor fordítása

Nem a tapasztalataid érdekelnek, hanem az a mód, ahogyan prezentálod őket. Egy élet nem mű.

E. M. Cioran: Füzetek

Réz Pál fordítása

Akármilyen közember, sőt még egy zsidó is nyugodtan megírhatja az önéletrajzát, nincsen abban semmi.

Girolamo Cardano: Életem

Magyar László András fordítása

„Ezt magadról írtad?” Istenem, dehogy.

Fernando Pessoa: Ki tudja, hányféle lélek

Tolvaj Zoltán fordítása

[Gondolatkísérlet]

Akad még egy-két technológiai probléma. Meg kell oldani néhány politikai, filozófiai, etikai, morális kérdést. A jog még nem engedélyezte. De bizonyosak lehetünk benne, hogy az emberiség – előbb vagy utóbb – embereket is klónozni fog, mert az emberiség mindent megtesz, amit megtehet.

Ez a művelet azt eredményezi majd, hogy lesznek olyan mesterségesen előállított emberpéldányok, akiknek a genetikai állománya majdnem teljes mértékben megegyezik egy korábban született, természetes módon keletkezett emberével. Egy különbség azonban bizonyosan lesz. Ennek az új lénynek üres lesz a feje és a szíve: a tudattartalmak jelen pillanatban rögzíthetetlenek és mozdíthatatlanok. Ha az azonosság az álmunk, hogyan lehetne elérni, hogy a másolatnak a tudata is ugyanolyan legyen, mint az eredeti, természetes emberé? Melyek azok a mozzanatok, amelyek a természetes embert azonossá teszik önmagával?

Az egyik megoldás az lehetne, hogy építenénk egy időgépet, abba beleültetnénk a másolatot, és visszaküldenénk azokba az időkbe, azon körülmények közé, amelyek az eredeti embert megformálták. Család, iskolák, neveltetés, szeretetviszonyok: így állna elő a teljes azonosság. Időgép azonban: nincs.

A másik megoldás az lehet, hogy az eredeti ember valamilyen módon rögzítené azokat a tapasztalatokat, amik őt megformálták, s ezt az együttest közölné a másolattal. Bejuttatná az üres tudatba.

Az, persze, kérdés, hogy az eredeti tudja-e, milyen tapasztalatok formálták meg őt. Nyilván csak azokból a tapasztalatokból tud válogatni, azokról a tapasztalatokról tud beszámolni, amelyekre emlékszik. Személyiségét azonban formálhatták olyan tapasztalatok is, melyeket már elfelejtett. Az akaratlan, spontán emlékezés (mémoire involontaire) különálló létezésében nem hiszek. Ha azonban igaz az, hogy az emlékek tapasztalati területük és stiláris jellegzetességeik szerint, mintegy asszociatíve tárolódnak, talán reménykedhetünk abban, hogy az egyik emlék esetleg (szóképei által vagy ki tudja, hogyan) előhívja a másikat – olyat is, amit a tudat már nem tart számon. Ez még akkor is igaz lehet, ha az időrendet is figyelembe vesszük: a szoros időbeli sorrend kétségtelenül nem az emlékek rendezőelve, de ettől még az időbeliség fontos elem. Az emlékek egymást is értelmezik. Néha a későbbi az előbbit. Ez is a játék elve.

És, persze, azt se felejtsük el, hogy mindez nem a feltámadás mesterséges előállításáról szól. Nem arról, hogy az individuumot testileg, szellemileg és lelkileg is új életre keltsük. Nem, a feltámadás, ha van, az Úristen dolga. Nem tudhatjuk, hogyan csinálja. Az viszont, hogy emlékművet állítsunk egy ember mindenféle cselekedeteinek, ősi feladat. Monumentumot szabad állítani.

És, persze, kérdés az is, hogy az adott eredeti embert melyik életkorában másoljuk le. Hány éves legyen élete kezdetén a klón. Jézus életkora, a harminchárom év, nyilván megfelelő megoldásnak tűnik. De a válaszok talán mégis inkább egyéniek. Mindenkinél máskor alakul ki a tartós önkép és a viszonylag végleges identitás. Azt az időpontot kellene megragadni. Éppen ez a megragadás lenne a visszaemlékezés egyik alapvető feladata.

Az itt következő könyv e gondolatpróba után arra tesz kísérletet, hogy – jelenlegi tudáshiányainkat és megfontolásainkat szem előtt tartva – életírásszerűen felsorolja és töredezettségmentesítés nélkül taglalja azokat az emlékeket, amelyek alapvetően megformálták ezt a személyiséget. Ez az írás nem az én tapasztalataimmal kezdődik. Az ismeretközlési szokások átalakulása miatt immár a szüleim emlékei is építettek engem. Nem beszéltek sokat. Emlékeik mégis belém íródtak. És meglehet, hogy létezésem elemi tényei a megírásuk nélkül is hatnak, megszólítanak és néha váratlanul vissza is ütnek gyerekeim lényéből.

A klóntermékemhez beszélek. Teljes személyneveket az első részben nem használok. Mindenütt fényképek, egyéb dokumentumok állnak a szövegek mögött.

El akarom mondani. Vágjunk neki.

[A]

Szarvas

A XX. század elején egy szarvasi parasztfiú el akart venni egy szarvasi parasztlányt. A fiú öccsének épp kitették a szűrét, ezért ő is vérszemet kapott: elvette a lány húgát, egy csonka-bonka, kedves kis rútságot. Egy napon volt az esküvő meg a lakodalom. Mindenki szlovák. Nem sokat tudok a szarvasi életükről. Talán csak egy karácsonyi énekük elejét, amit nagyanyám később, minden gyertyagyújtáskor elénekelt nálunk. (A napokban megtaláltam: ez az ének a szarvasi kiadású Evangélikus Keresztény Énekeskönyv 85. darabja, amelyet annak idején a békéscsabai Szentek hárfájából vettek át.)

Örömdalok hangozzanak világszerte széjjel:
Betlehemben Üdvözítőnk született az éjjel.
Mindenki vigadjon,
Hálára fakadjon,
Ott fekszik a kis Jézuska a havon.

A fiatalabbik pár Csabacsűdre költözött egy tanyára, ők lettek anyám keresztszülei. Az idősebbik pár pedig Békéscsabára ment, Jaminában, a Pozsonyi utca 50. szám alatt építettek maguknak házat, ők lettek az anyai nagyszüleim. Tengelyesen szimmetrikus a ház, mindenben ellentéte a dél-alföldi tanyatípusnak.

✻

Szlovákok, szászok, zsidók

Őseim a mai Szlovákiából érkeztek, betelepítették őket a török hódoltság bukása után. Nagyszüleim családjában négy família egyesült, a férfiak vezetéknevéből úgy látszik, mindketten szászok lehettek, kisebbség a kisebbségen belül. És hát voltak közöttük görög zsidók is, a leggazdagabb szarvasi família a dédszüleim generációjában. Az övéké volt a téglagyár. Több tucat embernek adtak munkát Szarvason. A család elpusztult a második világháborúban, a gyár viszont összeomlásáig szolgálta a várost és a magyar szocializmus épülését. A gyár elsősorban égetett téglát állított elő. A téglákon annak idején a Dávid pajzsa néven közismert hexagram, két egymásba fordított, egyforma nagyságú, egyenlő oldalú háromszög volt a pecsét, nekem is van belőlük egy. A szocialista vezetés feladata egyszerű volt. Ötágúra formálták a hatágú csillagot, a számukra oly fontos vörös szín már eleve megvolt.

✻

Rendőr

A Pozsonyi utca a közalkalmazottak utcája volt. Minden férfi egyenruhás ember: postás, rendőr, vasutas, mentős vagy tűzoltó. Az ismerősök nem sok jóval biztatták nagyapámat: ostoba vagy te, innen mindig fizetned kell majd a közlekedésért. A város centruma valóban messze volt, el kellett menni egész a vasútállomásig, csak onnan indult a városi kisvasút, de nagyapámnak egyetlen célja volt: neki többé ne kelljen a földet túrnia. Rendőr akart lenni, kitanulta. 1948-ban, miután kinevelte a rendőri utánpótlást, főhadnagyként került B-listára. Utcai rendőr volt, általában Jaminában járőrözött, éjfél után bekopogott a saját háza ablakán, minden rendben van-e odabent. Kollégájával mindenre tüzeltek, ami éjszaka mozgott, világított és nem felelt a felszólításra, a jaminai temető környékén egyszer még egy síremlékre is rálőttek, pengve húzott el a magasban a gellert kapott lövedék. Jó fegyverük volt, de praktikusan aligha alkalmazható: disznóvágáskor közvetlen közelről sem vitte át a disznó homlokcsontját, mégiscsak le kellett vágni az állatot.

✻

A szegedi konflis

Nagyapám Szegeden tanulta ki a rendőri mesterséget. Ott voltak a mesterei, nagyapám néha hetekig ott lakott, s csak a képzési egység leküzdése után zötyögött haza a csabai személlyel. A felesége emiatt gyakran látogatta, igyekezett átmenni hozzá hétvégenként. Nagyon igyekezett, pedig akkor már terhes volt az első gyermekükkel. Átment, megkereste az urát, sétáltak a hatalmas tereken (akkor még nem állt a Fogadalmi templom és körülötte a Dóm tér) meg a Tisza partján, aztán, ha szerencséjük volt, együtt alhattak a férfi szállásán. 1921. január végére volt kiírva a szülés. Nagyanyám azonban a 25-ét még nem tekintette a hónap végének. Aznap született meg a fia. Megérkezett a vasútállomásra, beült egy konflisba, és a klinikára vitette magát, onnan telefonáltak a férje után. Óriási volt az öröm. Erős és egészséges volt a kisfiú. Később rászokott a dohányzásra, 1988. május 2-án halt meg tüdőrákban a csabai kórházban. Addig élt, amíg egy csonkocska megmaradt a tüdejéből. Vette, próbálta magába szívni a levegőt. Aztán megfulladt. Anyám a végén bejutott hozzá. Állítása szerint a bátyjának az utolsó percekben sötétkék volt az arca. Majd hirtelen kifehéredett.

✻

Nagyanyám a háborúban

Nagyanyám háztartásbeli volt. Megszülte, eltemette, felnevelte a gyerekeket, a fiatalabbik nagybátyámat egy ikerpár tagjaként mentette meg: kistestvére halála után addig melengette, istápolta, szerette, míg aztán megmaradt, édesanyám pedig, az apja akaratára, elhalt nővére nevét viseli. Nagyszüleim nem szerették, ha az Isten elveszi tőlük a gyerekeiket. Küzdöttek értük. Az utcában csak tótok laktak, emancipálódott emberek. Amikor az a fiú, aki később az általános iskola igazgatója lett, kecskét legeltetett, úgy szóltak rá, hogy vidd innen, kisfiam, beszagol a szobánkba. A nők összejártak, és a szomszédasszonyok 1945-ben rendszeresen kimentek a vasútállomásra, hogy enni- és innivalót adhassanak a hazatérő katonáknak. Ha már a saját férfi rokonaikat elvitte a háború vagy visszatartotta a fogság. Aztán jöttek az oroszok, és amikor az ablakon keresztül gyufát kértek (szpicsku, szpicsku), a Pozsonyi utca 50. szám alatt összegyűlt nők hirtelen nem is tudták, hogy adjanak-e nekik, vagy ne. És el lehetett hívni pesti gyerekeket is ebédre, de náluk csak öregtarhonya volt: zsírban égetett tészta némi krumplival. Azt meg szégyellte anyám. Nem fogadtak be senkit. Csak majd negyven év múlva, két hétre, két ukrajnai gyereket, árvizek kárvallottjait. De a világháborús hétvégékre jöttek orosz tisztek is, nagyanyámnál ebédeltek, és az egyik, aki először puszta kézzel próbálta enni a hurka-kolbászt, majd késsel-villával a fánkot, nagyon elszégyellte magát. Bocsánatot is kért az elpirult arcával. Nagyanyám, amikor előmászott a bunkerből a bombázás után (a szomszédban volt a menedék, az asszonyok feldöntötték a kerti kerítéseket, úgy rohantak, odabent pedig katolikus és evangélikus, református és ateista mind hangosan imádkozta a Miatyánkot), meglátta, hogy a házukon egyáltalán nincsen már cserép. Azonnal elájult, döngve csapódott a földhöz. Most azonban úgy érezte, elégtételt kapott. Az orosz rendes ember volt, valamiféle mérnök, még Istenben is hitt, nagyanyámék úgy gondolták, ilyenek a felszabadítóink, és valami olyasmit éreztek, amit ma kultúrfölénynek mondanánk.

✻

Céklapörkölt és töltött káposzta

A háború végére elszegényedtek, fel kellett fedezniük a céklapörköltet. De nem járt mindenki így. A második szomszédban gazdagabb família lakott. És tudták, hogy az 50. szám alatt milyen család él. Áthívták őket ebédelni. Nyár volt, forró dél a diófa alatt, mégis töltött káposzta volt az étel, sok-sok egyforma, paprikás darált hússal töltött káposztahengerecske, téglapiros lével, tejföllel, fehér kenyérrel. A gazdagéknak volt egy beteges lányuk. Rengeteget evett, gyakorlatilag egész nap tömte magát, mégis sovány maradt, egy szál bél, szőke kis leányka. Nem tudták, mi a baja. Odaült ő is az asztalhoz, s az ima után az anyja szedett neki. A lány beleszagolt az ételbe. Volt benne édes káposzta is, nagyon szerette. Most mégis fintorogni kezdett. Émelygett, rosszul volt. Köhögött, öklendezett. Egyre erősebben harákolt és köpködött. És aztán előmásztak belőle, kikúsztak a száján, a fogai közül a bélférgek. Éhesek voltak. Előjöttek. A kislány mindet belehányta, belerágta a saját adagjába, odaokádott közéjük. Nagyszüleim meg a gyerekeik befejezték az étkezést. Hazamentek. Sokáig mesélték ezt a történetet.

✻

Gyalog

1946-ban nagyanyám gyalog indult el Szarvasra az anyjáékhoz. Vonat nincs, busz nincs, autó nincs, lovas kocsi nincs, bicikli nincs, telefon nincs: ezek a hiányok szorították gyaloglábra. Nem tudok semmit az útjáról, gondolom, mezítláb ment, az ital meg az élelem a hátán fityegett egy batyuban, a cipőt meg a nyakába akasztotta. Negyven kilométer, pihenőkkel együtt tíz óra, reggel elindult, estére odaért. Csabacsűdön betért a testvéréékhez, azok lovas kocsin vitték be a városba, nagy volt az öröm. Megvacsorázott, beszélgettek, másnap vissza, jaminai szomszédasszonyai évekig emlegették a kirándulás magas, mondjuk így: sportértékét. Volt úgy, hogy én is áttekertem a barátommal Szegedről Békéscsabára. Százöt kilométer, pihenőkkel együtt tíz óra, reggel elindultunk, estére odaértünk. Másnap vissza. Ülsz a prosztatavédő üléseden, nagyon fáj a feneked, tekersz, mint a gép. Eszembe se jutott volna ez a terv.

✻

Biciklivel Örménykútra,
avagy az utolsó erőstúrós ember

Az is jelentős sportesemény volt, amikor nagyapám, a Tata átvitte anyámat biciklivel a rokonaihoz Örménykútra. Jókora távolság, majdnem negyven kilométer. Nagyapám, közel ötvenévesen, B-listásan könnyedén leküzdötte a távot. Anyám a vázon utazott. Nagyapám nem állt meg pihenni. Amikor megérkeztek a faluba, Tata levette a tíz év körüli lányt a gépről. A lány azonnal összecsuklott. Teljesen elzsibbadt a lába. Nem is érezte. Attól félt, valami levágta, lerágta az úton. De a nagyapám életre masszírozta. Csak utána indultak el a rokonokhoz. Már nem járunk Örménykútra. Elhalt ez a rokonság is. Lassan minden elhal. Egyetlen örménykúti embert ismerek. Ő az utolsó termelő, aki erőstúrót készít. Megőrli a gomolyatúrót, elhelyezi az őrleményt egy fahordóban, abban érik az anyag. Az árnyékba rakja, letakarva lukacsosra szárítja, sózza, döngöli, préseli, újra lereszeli. A sok hétig készülő végeredményt szerdánként szokta behozni a csabai piacra. Ennek a sajtféleségnek a penetráns illata megosztja a közönséget. Két deciliter nyolcszáz forint. Nagyon szeretem, főtt tésztára szoktam rászórni, finom hozzá a savanyított dinnye. Különösnek találom, egyben nagyon büszke vagyok rá, hogy az egyik legfőbb potenciális hungarikumot épp a Békés megyei tótok állítják elő. Régen minden tanyán volt egy erőstúrós fahordócska. Ha viszont most meghal majd ez a szlovák férfi, többé nem fogok hozzájutni a sajtomhoz.

✻

Verés bottal

Nagyanyám úgy gondolta, hogy annak kell többet adnia, akinek kevesebbje van. Mivel anyáméknak az apósáék vettek egy házat, és a többi gyereknek is volt hol laknia, a Pozsonyi utcai házat a fiatalabbik nagybátyáméknak adta. Ő maga is ott lakott, de mivel ott két lány volt, nálunk meg három fiú, gyakran átjött hozzánk, velünk élt. Az volt a neve, hogy Anyumama. Nagyon jószívű, indulatos, szabad szájú asszony volt, meg is lepődtünk, amikor hithű evangélikusból áttért adventistává, de őt később sem érte el az a híres hit általi megigazulás. A nyarakból annyira emlékszem, hogy örökké vertek minket. Volt az udvaron egy aranyesőbokor, arról vágták le a vesszőket, azzal ütöttek. Verőbot, az volt a neve, feltették a Favorit tévé tetejére, ha levették, már menekülhettünk. Nem gyerekek vagytok, hanem fajzatok, mocskos fajzatok. Ütni-vágni foglak benneteket, mint a répát. A csupasz bőrünkre ütöttek. Az volt a cél, hogy az ütés nyomán jó nagy, piros hurkák keletkezzenek a felsőkaron, a combon, a vádlin. Nagyon fájt. Csak haragot éreztem. Meg tudtam volna ölni őket. Az első adandó alkalommal elmenekülök innen. Többé nem fognak látni. Bécsbe készültem, akkor az volt innen a legmesszebb. A délutáni csendes pihenő idején Anyumama mellett aludtam. Néha hallottam a mozgó fagyiárus csengőjét, háromkerekű biciklin tolta maga előtt a hatalmas, háromlyukú fagyasztódobozt, de anyámék azt mondták, elment itt néhány kecske, azokon csilingelt a bádogkolomp.

✻

✻

Tóth Ciffra Zsuzsanna korai életrajza Logomár Magdolnáéval azonos (Mészöly Miklós: Családáradás, Pozsony, Kalligram, 1995, 34.), a Hencsei Lajos nevű szereplő pedig éppen fordított utat jár be, mint Mészöly regényében (102. skk.). Keresztmama nyögése vagy krákogása pedig valójában Ben Lerner Az iskola Topekában című regényéből (fordította: Pék Zoltán, Budapest, 21. Század Kiadó, 2020, 266–267.) hallatszik át ebbe a könyvbe.

Tartalom

[Saját élet]

Egy nap

A szerző a mű megírásának idején a Petőfi Irodalmi Múzeum Térey János-ösztöndíjasa volt.

A szöveg végén látható kép Rosso Fiorentino alkotása után ismeretlen művész által készített rézkarc: Szaturnusz és Philüra, 1548. British Museum, London

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Ruttkay Helga
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 363 9

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL