Kristina Ohlsson

VIHARJELZÉS

A mű eredeti címe: Stormvakt

Copyright © Kristina Ohlsson, 2020

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Torma Péter

ISBN 978-963-614-023-6 (papír)

ISBN 978-963-614-024-3 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Szabó Lea

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Anyának és Apának

Az volt a legszelesebb nyár évtizedek óta. Még a legöregebb halászok is felvonták a szemöldöküket. Érezhető volt, hogy a szél erősebb, mint máskor, és az is, hogy ez valami csapás előjele. A vihar ráhozza a nyugati partvidék legtörékenyebb gyöngyszemére a káoszt.

A legtöbben csak a fejüket csóválták az ilyesfajta jóslatok hallatán. A szél az szél, az már csak olyan, hogy olykor erősebben fúj, mint máskor. Józan ember nem hisz benne, hogy valami rosszat hozhat magával.

A nyár azonban nem maradt eseménytelen. Ellenkezőleg, a lakosság már májusban megtudta, hogy küszöbön a változás. Mint rendesen, most sem volt semmi figyelmeztető jel. Egy nap egyszer csak eldöntött tény volt, hogy Kungshamn egyetlen temetkezési vállalatát eladják. Ami önmagában még nem keltett volna különösebb feltűnést, ha nincs egy apró részlet: a temetkezési vállalkozót – egy hetven felé járó férfit – minden vagyonából kiforgatta egy fiatal nő.

Ezért kellett eladnia az ingatlant, amelyben a cége működött, és elköltöznie a településről. A szégyen mélyebb, a pletyka hangosabb, az adósság pedig nagyobb volt, semhogy elviselhette volna.

Kungshamn nem az a hely, ahol túl sok minden történik. Ezért aztán a rászedett temetkezési vállalkozó története egy erdőtűz sebességével terjedt. És miután a szóbeszéd elindult, megszámlálhatatlanul sok ágra vált szét. Mikor lesz új tulajdonosa az üresen maradt épületnek? A kirakat üvegét papír fedte, az ingatlanos cég „Eladó” feliratú tábláját pedig kikezdte az időjárás. Már az első héten kifüggesztették, de amikor a hely két hónap elteltével sem talált gazdára, a helyiek kezdtek azon tűnődni, vajon komolyan gondolja-e az értékesítést az ingatlaniroda.

A válaszra nem sokáig kellett várni, bárki, akit érdekelt a téma, és tudott olvasni, láthatta a bohusläni tartományi lapban, hogy a temetkezési vállalat épületét végre megvette valaki. Az új tulajdonos, egy stockholmi ember, szeptember elején kezdi el a tevékenységét.

A helyiek újra összedugták a fejüket. Találgatták, kiféle lehet ez a stockholmi. Mit keres egy fővárosi Svédország túlsó végén, a nyugati parton? Talán van valami kötődése Kungshamnhoz?

Egyik hét múlt a másik után, és augusztus közepe lett. Véget értek a nyári szabadságok. A turisták összepakoltak, és hazamentek, és ugyanígy tettek a nyaralótulajdonosok is. Nagyjából ebben az időben indultak meg újra a stockholmi emberről szóló pletykák. Ekkor ugyanis új hírt kaptak a kungshamniak.

Aki a temetkezési vállalatot megvette, nem temetkezési vállalkozó.

Úgy tűnt, hogy valami egész mást tervez az irodával. Hogy pontosan mit, azt egyelőre nem lehetett tudni, de egy helybéli megszimatolt valami olyasmit, hogy a stockholmi talán bordélyházat akar nyitni. Ennél több nem is kellett ahhoz, hogy folytatódjon a pletykálkodás.

Még rosszabb hírek érkeztek arról, hogy hol fog majd lakni a stockholmi.

Kungshamn helyett Hovenäsetet, a nagyjából három kilométerrel odébb fekvő régi halászfalut választotta. Ez még rendben is lett volna. A pontos cím nem volt rendben. A stockholmi ugyanis Janssonék régi házába költözött be. Ezt maga a Jansson házaspár állította, úgyhogy el lehetett fogadni igaznak.

Janssonék házának közel harminc éve nem volt állandó bérlője, méghozzá jó okkal. Így mondták. Hogy „jó okkal” nem akar huzamosabb ideig ott lakni senki. Az okról az újonnan érkezett stockholmi nyilván nem tudott. Ha pedig tudott, akkor biztosan nem volt nála rendben valami. Mert senki, aki ismeri az okot, nem tervezne ott élni.

Senki.

Még Jansson úr és a felesége, a tulajdonosok sem. Beérték azzal, hogy nyárra kiadták a házat, egyébként pedig üresen állt.

Így kezdődött el a tanév.

Az egyetlen, ami a nyárból megmaradt, a szél volt. Meg a változás és a sötétség előérzete. És lassan, anélkül, hogy bárki képes lett volna megmagyarázni, szorongás kezdett terjedni az emberek között.

Valami szörnyű készülődött.

És nem tehettek mást, csak vártak.

AUGUSZTUS 25.

„Csak én tudom, hogy mindennek vége.”

A szél viharossá erősödött. Agnes Eriksson hallgatta, ahogy az ajtó előtt bömböl, és azt gondolta, nincs az a baj, amivel ne járna együtt valami jó. A rossz idő ürügyet szolgáltatott neki arra, hogy elmenjen otthonról, és a lehetőség örömmel töltötte el. Szólt Fredriknek, hogy indul is, de nem marad soká. Csak leugrik a mólóra megnézni, hogy rendesen ki van-e kötve a hajó.

Nem sokkal múlt hat óra, és épp elég erősen esett ahhoz, hogy világvége-hangulata legyen. Nem mintha ehhez szüksége lett volna külső segítségre. Mindennek vége volt. Valami új volt születőben. Azt azonban, hogy ez miként fog lezajlani, még nem látta pontosan.

Agnes térdig érő zöld gumicsizmát és vörös esőkabátot húzott. Utóbbit körülményesen begombolta. Utálta az esőt. Utálta a szelet. És a nyugati partokra mindkettőből túl sok jutott.

Ha ő választhatta volna meg új élete helyszínét, az egy naposabb és kevésbé viharos hely lett volna.

Az előszobában megjelent Fredrik.

– Akarod, hogy veled menjek?

Agnes a fejét rázta.

– Nem kell, megoldom egyedül is. Hülyeség lenne mindkettőnknek elázni.

Nagy igyekezettel tudta csak megőrizni a nyugalmat a hangjában. A legkevésbé társaságra vágyott.

– Kivettem a húst a fagyasztóból – szólt Fredrik. – Igaziból grillezni kéne, de inkább a sütőben sütöm meg. Csinálok hozzá főtt krumplit meg valami hideg mártást. Majd kikeverek egyet.

Agnes bólogatott, és a kilincsre tette a kezét.

– Az jó lesz – mondta. – Majd eszünk, ha megjöttem.

Fredrik máshol tartott az életben, mint ő. Jelen volt a hétköznapokban, amik abból álltak, hogy Agnes elment az iskolába tanítani, Fredrik pedig elvállalt egy újabb építkezési projektet a Smögen-szigeten. Olyan kiszámítható volt az egész, mint egy óra, amire rá sem kell nézni, mert úgyis mindig ugyanott állnak a mutatói.

Csak én tudom, hogy mindennek vége, gondolta Agnes.

Elkapta Fredrik pillantását.

– Nemsokára itthon vagyok.

Elvágyott innen, messzire. Vágyott arra, amire szüksége volt, de nem férhetett hozzá.

Óriási hibát követett el. Nem volt bocsánat arra, amit tett, amit okozott. És fizetnie kellett a bűneiért, ezzel teljesen tisztában volt. Ennek tudata egy csipetnyi megkönnyebbüléssel is járt. Volt kiút. Csakis ez tartotta még össze őt.

Ahogy kinyitotta, a szél feltépte az ajtót. Eső korbácsolta a földet. Hideg levegő zúdult be az előszobába, és Agnes kisietett. Aztán visszament.

Fredriket ugyanott találta.

– Elfelejtettél valamit?

Agnes megrázta a fejét.

– Isak biciklije a felhajtón áll. Megmondanád neki, hogy vigye be a garázsba?

Folyton ezen veszekedett a fiával. És a bicikli mégis mindig ugyanott állt.

– Persze – válaszolt Fredrik. – Rögtön szólok neki.

Agnes újra kilépett a viharba. A fejébe húzta az esőkabát kapucniját, és sietős léptekkel elindult a járdán. A kikötő közel volt, de azért éppen elég messze. Soha többé nem szabad odamennie csillapítani a vágyait, amelyek oly szégyenletesek, hogy nevet sem tudott adni nekik.

Az eső jéghideg réteggel vonta be az arcát.

Esernyőt hoznia nem volt értelme. A szél két másodpercen belül kifordítja.

Agnes a zsebébe dugta fázó kezét, és a telefonját keresgélte. A kabátja másik zsebében egy kés lapult. Remélte, hogy nem kell majd használnia.

A hajók a külső és a belső kikötőben is nyugtalanul imbolyogtak ide-oda. Agneséké a külsőben horgonyzott, de ő nem arrafelé tartott. Hanem a vörös csónakházaknak a strand egész hosszában végighúzódó sorához. Hogy ünnepeltek Fredrikkel, amikor meglett a saját házikójuk! Olyan tökéletes volt ott a strand és a kikötő találkozásánál. Agnes azonban nem is a családi csónakházhoz igyekezett.

A móló síkos volt az esővíztől. Máris távolinak tűnt a nyár. A hajók úgy rángatták a köteleiket, mintha itt akarnák hagyni a vihart és az esőt.

Akárcsak én, gondolta Agnes.

A legtávolabbi csónakház ablakában halvány fény pislákolt. Oda tartott.

Az ajtó megcsikordult, amikor kinyitotta, és belesett.

Odabent árnyék mozdult.

Mindjárt, gondolta Agnes. Mindjárt vége lesz.

De nem volt benne egész biztos. Ha az, akkor nem félt volna ennyire.

Erősebben vert a szíve.

Egyelőre az volt a legfontosabb, hogy biztosítékot nyerjen a csendre, hogy ne derüljön ki a bűne.

Agnes beóvakodott a csónakházba, és becsukta maga után az ajtót.

Most vagy soha.

Nem sokkal éjfél előtt August[1] leszállt a buszról a hovenäseti hídnál. Ugyanolyan sűrű sötétség borult a tájra, mint karácsony környékén, de az idő valamivel enyhébb volt. Enyhébb, de így is zord. A szél vadul tépte a dzsekijét, és nedves volt a föld. Az út nagy része alatt valami eszetlen módon szakadt az eső.

August beszívta a hűvös levegőt. Végre megérkezett. Az utolsó busszal jött el Göteborgból este fél tízkor, aztán átszállt Uddevallában. Csak most vette észre, hogy a menetrendhez képest korábban érkezett. Úgy sejtette, ez gyakran előfordul az efféle helyeken, ahol annyira kevesen laknak, hogy szokatlan, ha nem csak minden harmadik megállóban vár valaki a buszra.

A sofőr türelmesen várt, amíg August kivette a táskáit a poggyásztartóból. Megszámolta, megvolt mind a három. Lecsukta az ajtót, és a busz elhajtott.

August körülnézett. Súlyos felhők gomolyogtak az éjszakai égen.

Pont úgy volt, ahogy az anyja mondta.

Hogy Hovenäsetben mindig esik az eső és fúj a szél. Az anyja még sosem látott errefelé szép időt, pedig régen minden nyáron eltöltött a faluban néhány hetet. August családját az apai nagyszülei hívták meg. Nekik nyaralójuk volt itt, és haláluk napjáig állították, hogy bár az idő tényleg elég szeszélyes, de mindent egybevéve a hely akkor is valami fantasztikus. Csak Augustnek és a szüleinek épp pont pechje volt vele.

Mindig.

August letette a poggyászát, és átment a hídon. A távolban ki lehetett venni egy kis település árnyait és kontúrjait, de ahhoz túl sötét volt, hogy pontosabban lássa. Nem mintha számított volna, úgyis tudta, mi vár rá. Vagy száz fehér faház, néhány vörösre festett csónakház, és rémítően magas sziklák, amelyek a falucska hátában meredeznek az égnek.

Bájos kis hely.

Hogy csodálkozott volna az anyja, ha most látja. Erős karjával a hídkorlátra támaszkodott, és a vízen át nézve a helyet, ahol mostantól lakni fog. Hát még akkor hogy csodálkozott volna, ha tudja, mire gondol August.

Arra, hogy bizonyos értelemben hazatért.

Annak ellenére, hogy csupán néhány nyarat töltött itt gyerekkorában, aztán harmincöt évig nem is járt erre. A nagyszülei eladták a nyaralót, amikor August tízéves volt, ő bár mindig vágyott arra, hogy visszatérjen, mostanáig mindez csak terv maradt.

Az korábban meg sem fordult a fejében, hogy a nyugati partvidékre költözzön. Egy nyaralóra vadászott, lehetőleg olyanra, ami nem igényel sok gondoskodást. Ekkora változást nem tervezett. Egészen addig, amíg meg nem látta a hirdetést, hogy a kungshamni temetkezési vállalat nagy irodája eladó. Tisztán emlékezett a pillanatra, ahogy ül a gép előtt, olvassa az ingatlanhirdetést, és a boldogság hulláma elönti az egész testét.

Ez volt az alkalom, amire várt.

Most kezdődik az új élete.

Természetesen előbb kérte, hogy hadd nézhesse meg a házat – annyira azért nem buzdult fel, hogy a lelkesedése naivitásba csapjon át –, és amikor ez megtörtént, már semmi sem tarthatta vissza. Temetkezési vállalatot éppen nem akart működtetni, de voltak más megvalósítandó tervei. Már négy hete aláírta a szerződést. Úgy vélte, nem kell több idő, hogy felszámolja a stockholmi életét.

Rádudált egy autó.

August megfordult.

Egy szürke Saab állt meg az út szélén ott, ahol a táskáit hagyta.

A volánnál ülő férfi, akivel egy nő is utazott, lehúzta az ablakot.

– August? – kérdezte.

– Igen, én vagyok – felelte August.

A nő mintha megkönnyebbült volna.

– Kicsit elbizonytalanodtunk – mondta. – A vezetéknév miatt. Nem hittük…

A férfi krákogott egyet.

– Nem hittük, hogy tényleg van ember, akit Strindbergnek hívnak. Pláne olyan, akinek még a keresztneve is August.

– Pedig van – erősítette meg August. – Önök pedig nyilván Esmeralda és Sven Jansson.

A férfi és a nő bólogatott. Kiszálltak a kocsiból, üdvözölték Augustöt, és kezet fogtak vele. Tőlük bérelte a házat, amelyet a következő évre az otthonának szemelt ki.

– Köszönöm, hogy kijöttek – mondta August.

– Ez csak természetes – válaszolta Esmeralda. – Gyalog sincs messze, de azért mégsem kis távolság, ha ilyen sok dolgot cipel magával az ember.

Sven bepakolta August táskáit a csomagtartóba.

– Kinek mi a sok – mondta. – Nekem ez inkább kevésnek tűnik.

– A többit majd a költöztetők hozzák pár nap múlva – magyarázta August.

– Ahogy azt a levélben is írta, amit küldött – mondta Esmeralda.

– Levélben? – kérdezte Sven.

– Mármint e-mailben – helyesbített Esmeralda, aztán Augusthöz fordult. – Azt tudja, hogy a ház részben bútorozott? Szerintem nem lesz gond, míg megjönnek a saját dolgai.

Sven lecsukta a csomagtartó fedelét.

Két rendőrautó húzott el mellettük. A tetejükön villódzott a kék fény, de a szirénák némák maradtak. August utánuk nézett.

– Bejelentették, hogy eltűnt egy nő – mondta Esmeralda. – Már néhány órája.

– Akkor biztos hamarosan megtalálják – szólalt meg Sven. – Na menjünk!

[1] Ejtsd: Ógöszt.

Könyörtelen volt az éjszaka. Maria Martinsson rendőrfelügyelő a tångeni strandon állt, alig száz méterre a csónakházaktól és a mólótól. A szél a hajába kapott, mintha minden egyes szálat külön-külön arról győzködne, hogy hagyja el a nő fejét. Odébb, a parkolóban volt közvilágítás, de ott, ahol Maria állt, az egyetlen utcalámpa nem működött.

De mindegy is volt, hogy világos van-e, vagy sötét. Maria a hangot követte. Előtte ott morajlott a tenger. A rövid partszakaszt pontonhíd kötötte össze a közeli Klåvholmen szigettel. A híd rángatta a láncokat, amelyekkel rögzítették.

Maria szilárdan tartotta a kocsiból magával hozott nehéz zseblámpát, végigpásztázott a fénykévével a földön, aztán a Klåvholmenre vezető hídra irányította. A híd csillogott az eső és a tenger vizétől. Szóba sem jöhetett, hogy valaki kimenjen rá. Részben, mert javítás miatt le volt zárva, részben pedig, mert olyan csúszós volt, akár egy jégpálya. A hullámok néhány másodpercenként átcsaptak a fadeszkákon.

Kinézett a tengerre. Látta a sötét árnyak folytonos változását. A tenger ütemesen emelkedett és süllyedt. Csupán néhány héttel korábban is még idilli lett volna a látvány. De most nehéz volt elképzelni.

A látómezeje szélén mozgást érzékelt, és kizökkent a gondolataiból.

Ray-Ray, a legközelebbi kollégája állt meg egy kicsivel arrébb.

Ugyanaz aggasztotta őket. Valami történt Agnes Erikssonnal.

Este kilenckor érkezett az értesítés a főnöküktől, Rolandtól. Maria otthon ült, és filmet nézett Paullal. Ide jutottak nyolc év házasság után. A tévé elé.

– Eltűnt egy nő Kungshamnból – mondta Roland. – A férje jelentette. Már odaküldtek egy járőrt Uddevallából, ők is ugyanúgy aggódnak, mint a férj. Vidd magaddal Ray-Rayt, hallgassátok ki, és adjatok szakvéleményt, hogy mi történhetett! Dobjatok be mindent, ami csak szükséges!

Azóta már eltelt néhány óra. Az Eriksson család Kungshamn Fisketången nevű részén lakott, amit röviden csak Tångennek hívtak. A ház idilli környezetben állt, jobbára nyaralóktól körülvéve. Erikssonék azonban állandó jelleggel laktak a többinél valamivel nagyobb házban.

Ray-Ray Maria mellé lépett.

– Mit gondolsz? – kérdezte.

– Hogy túl keveset tudunk – felelte Maria.

Ray-Ray maga elé világított a zseblámpájával. Dühös hullámok csillantak meg a fényben.

– Ez az egész hely egy nagy zsákutca – mondta. – Ha ide eljött a hajótól, innen már nem sok helyre mehetett.

– Hogy ment a körbekopogtatás? – érdeklődött Maria.

– Baromi sok ház üres. De egy tanúnk azért van, egy hölgy, aki cirka háromszáz méterre lakik innen. Ő megerősítette, hogy Agnes sietve elment a háza előtt nem sokkal este hat óra után. Hogy hova, azt a tanú nem látta, de a strand irányába tartott.

– Jól van – bólintott Maria.

Legalább azt biztosan tudták, hogy Agnes tényleg akkor távozott otthonról, amikor a férje mondta. Arról azonban még mindig fogalmuk sem volt, hogy tényleg a mólóra ment-e, ahogy a férj állította, és ha járt ott, vajon továbbment-e onnan máshová.

Maria még egy utolsó pillantást vetett a tengerre, aztán elindult. A kollégák zseblámpáinak fénye ott villogott a kis csónakházak között, de még kint a Stortångskäreten is, ahová a Klåvholmennel ellentétben sikerült kijutni egy sokkal rövidebb hídon. Látta, milyen óvatosan lépdelnek a deszkákon, amik szintén síkosak voltak a víztől. Maria és Ray-Ray hívta fel őket sietve, miután találkoztak Agnes férjével, Fredrikkel. Őszintének ítélték a férfi aggodalmát, amelyen a fia is osztozott. Nem sokkal később elkezdődött a cirkusz. Végigjárták a mólókat, ellenőrizték a hajókat, és átkutatták a család csónakházát. Aztán gyorsan kiterjesztették a kutatási területet.

Egyvalami felől senkinek nem volt kétsége: a lehető legrosszabb éjszaka volt ez a vízbe esésre. A legjobb úszó is könnyedén megfulladhatott.

Egy helikopter dacolt az időjárással, és fel-alá röpködött a környék fölött, ki a tengerre, majd széles félkörben vissza. Keresőkutyák csaholtak az éjszakában, és ugyanolyan lázasan kutatták Agnes nyomát, mint mindenki más.

Kint voltak a vízen a szintén riasztott tengeri mentők is. Több hajóval indultak el, és most a tengerészettől küldött révkalauzhajó segítségével a legközelebbi partszakaszokat vizsgálták át. Gyilkos egy munka volt. A reflektorok éles fénnyel világítottak, de mivel a hullámok a part közelében is magasra csaptak, lehetetlen volt belátni a tengert, ami egyben azzal a veszéllyel is járt, hogy nekimennek Agnesnek, és kárt tesznek benne. Már ha sikerült mostanáig életben maradnia a vízben.

Maria érezte, hogy a testében dolgozik az adrenalin. Pirkadatot akart, és napfényt. Azt akarta, hogy Agnes sportszerű esélyt kapjon.

Roland hívta a mobilján. Ugyanebben a pillanatban Ray-Ray elindult az egyik csónakház felé.

– Van valami eredmény? – kérdezte a főnöke.

– Nem, sajnos nincs. Egyelőre nincs – válaszolta Maria.

– Durva egy éjszaka – mondta Roland. – Arra az esetre, ha ez az egész elhúzódna, már most közlöm, hogy azt szeretném, ha te és Ray-Ray vezetnétek a nyomozást.

Maria nyelt egyet.

– Megtaláljuk.

– Nem mondtam, hogy nem – felelte Roland. – De fel kell készülnünk arra is, hogy ez az eset nem úgy végződik, ahogy reméljük. És ha így történik, azt akarom, hogy te meg Ray-Ray a helyeteken legyetek. Megkapjátok a lakókocsit bázisnak, és adjatok a csapat többi tagjának annyi mozgásteret, amennyi szükséges!

Maria megdermedt.

– A lakókocsit? Roland, ne már! Ez…

– Ez minden, amink van, szakította félbe Roland. Remélhetőleg majd tudok szerezni egy nagyobbat.

Azzal letette.

A lakókocsi. Ez nem fog tetszeni Ray-Raynek.

Köhintést hallott, és megfordult.

Néhány méterre tőle Fredrik Eriksson állt.

Elszántság tükröződött az arcán. Fáradtságnak viszont nyoma sem volt. Hajtotta az őrjítő aggodalom. Maria rengetegszer látott már ilyet. A szorongás rohamát a legnehezebb csillapítani.

Maria odament a férfihoz.

– Sokan vannak itt – mondta az, és a csónakházak felé nézett. – Mármint rendőrök.

Maria bólintott.

– Megteszünk minden tőlünk telhetőt.

Fredrik egy zseblámpát forgatott a kezében. Az elem lemerülőben volt, a lámpa már alig világított.

Maria Fredrik pillantását kereste, a feleségét kereső férfi azonban mindenhová nézett, csak rá nem.

– Jó úszó – mondta. – Nagyon jó.

– Már említette – felelte Maria. Aztán, mintha csak hirtelen az eszébe jutott volna: – Mondja el újra, mi történt este!

Fredrik bólintott, és mesélni kezdett. Csak úgy dőlt belőle a szó.

– Már tegnap hallottuk, hogy vihar lesz, de hát tudja, hogy van ez, az ember sosem hiszi, hogy olyan rossz lehet, mint amilyen végül is lett. Agnes elment otthonról, hogy megnézze, rendesen ki van-e kötve a hajó. Ez nem sokkal hat után volt. Mondtam neki, hogy csinálok vacsorát, ha már egyszer korábban értem haza a munkából. Aztán nem jött haza. A telefont sem vette föl. Húst ettünk volna, már korábban kivettem a fagyasztóból, úgyhogy nem volt olyan hideg, amikor betettem a sütőbe. Vártam egy órát, aztán megmondtam Isaknak, hogy aggódom. Amikor már másfél órája kerestük Agnest, és még mindig nem került elő, akkor hívtam fel magukat.

Maria bólogatott. Fredrik már több alkalommal elmesélte a felesége eltűnését, és mindannyiszor pontosan ugyanazt a történetet adta elő. Ha köze volt az eltűnéshez, akkor nagyon rutinos hazudozónak kellett lennie.

Fredrik tanácstalanul nézett körül. A pánik, ami rátört, az arcára volt írva.

Maria megértette az aggodalmát.

Kezdettől fogva a legnagyobb fordulatszámon pörögtek a vihar miatt. És a tervezett vacsoráról szóló történet miatt. Agnes nem szándékozott sokáig távol maradni.

Maria Fredrik karjára tette a kezét.

– Menjen haza! – mondta. – Menjen haza, és vigye a fiát is! Jelentkezünk, amint vannak híreink.

Fredrik a fejét rázta.

– Valahol itt van. Itt kell lennie.

Egy gyalogos árnyéka közeledett a strand felől. Aztán még egy. Agnes és Fredrik fia, Isak jött oda hozzájuk. Vele volt az egyik barátja is. Egy nyurga, komor tekintetű, ferdére nyírt hajú fiú. Mindketten tizenévesek, de a barát tekintete tisztább, összeszedettebb, mint Isaké. Isak szeméből sütött a frusztráció, nem csak azért, mert az ő anyja tűnt el, és nem a barátjáé. Eleve forrófejűbb volt. Ez a testbeszédén, a modorán és a hangján is érződött.

– Mi van már? – kérdezte. – Miért megy ilyen lassan?

Valósággal köpte a szavakat, nem bírta elég gyorsan kiejteni őket.

Fredrik megpróbálta a fia vállára tenni a kezét, de Isak lerázta magáról.

– Mindent megtesznek – mondta rekedten Fredrik.

– Tesznek a faszt, maguk férgek!

Maria értette a logikát Isak haragjában. Az eltelt órákat biztosan egy örökkévalóságnak érezte.

– Megteszünk minden tőlünk telhetőt – mondta Maria.

Újabb embert pillantott meg. Egy rövid hajú nőt, aki kicsivel odébb állt meg, mintha nem akarna zavarni. Mariának mégis az volt az érzése, hogy kapcsolat van közte és a férfi meg a két fiú között.

Fredrik pillantása összeakadt a nőével, és biccentettek egymásnak. Isak barátja odasétált a nőhöz, és valamiféle párbeszéd kezdődött közöttük.

– Hol van? – kérdezte Fredrik, majd emeltebb hangon megismételte: – Hol a picsában van Agnes?

– Meg fogjuk találni – mondta Maria.

Súlyos ígéret volt, de őszintén tette. Ritkán vagy sohasem színlelt. Ez az eset erős lélekjelenlétet igényelt – függetlenül attól, hogy csak ma éjszakára nyúlik, vagy tovább.

Maria sosem találkozott Agnesszel, de látott róla képeket. Fredrik telefonjában egy egész rakás volt belőlük, és Agnes szinte mindegyiken erőt és nyugalmat sugárzott. És szép volt. A klasszikus értelemben.

A fotókon, amelyeket Maria végignézett, Agnes tekintete meleg volt, és érzésekkel teli. Szenvedélyes. A szót Maria szinte egyáltalán nem használta, de hirtelen ez jutott eszébe, amikor meglátta a felvételeket.

Szenvedélyes.

Életigenlő.

De volt benne erő és komolyság is.

Fredrik egyenesen rá nézett. A férfi arcán érzelmek hosszú sora vonult át. Aggodalom, félelem és bánat, de tetterő is, és valami, ami a reményre emlékeztetett.

Maria nagy levegőt vett.

– Meg fogjuk találni – mondta újra.

Aztán ismét a tenger felé fordult, és tudta, hogy komolyan gondolja. Nem megy el innen, amíg ki nem deríti, mi lett a tekintetével melegséget sugárzó Agnesszel.

Alig három perc volt az út a hídtól a Kärleksvägenen álló házig. Az utca varázslatos neve – Szerelem út – rögtön elbűvölte Augustöt. Szerencsére, mert nagyon sietősen kellett lakóhelyet találnia. Az ingatlanhoz, amit a temetkezési vállalkozótól vásárolt, tartozott egy nagy lakás is a felső szinten, és August úgy tervezte, hogy egyelőre ott fog megszállni. Aztán egy héttel a szerződés aláírása után telefonált az ingatlanos, és közölte, hogy sajnos rossz híre van.

– Az eladó beázást fedezett fel az emeleti fürdőszobában – mondta. – De öröm az ürömben, hogy talált egy céget, amely már holnap nekiáll a javítási munkának.

August nagyon felhúzta magát, ami nem volt jellemző rá. A viccelődő hangnem akasztotta ki. Ez az „öröm az ürömben” egyáltalán nem tetszett neki.

A javítás időigényes volt. Ventilátorokat kellett beállítani, megkeresni és megszüntetni a szivárgást, végül helyreállítani a burkolatot. Eltűnődött azon, hogy mégis mit csinált az ellenőr abban a lakásban. Hogy nem vett észre egy ilyen nyilvánvaló hibát?

– Mit szólna, ha addig Hovenäsetben lakna? – kérdezte az ingatlanos. – Ajánlottak nekem egy házat a Kärleksvägenen.

A javaslat egyenesen August szívébe talált. Kärleksvägen. Ráadásul Hovenäsetben. August nem az az ember volt, aki szerette sokáig fontolgatni a döntéseit, és most is néhány óra alatt elhatározásra jutott. Nagyon szívesen kiveszi a hovenäseti házat, de nem pár hétre, hanem egy évre. Túlságosan problémás lett volna ide-oda költözgetni, és különben is akart adni Hovenäsetnek egy esélyt. Janssonék is boldogan belementek egy hosszabb távú szerződésbe, és August már majdnem megérkezett a házhoz.

A hátsó ülésen ült, és nézte az elsuhanó üres, lezárt nyaralókat. Mindig is szeretett egyedül lenni, de hátha ekkora magány már neki is sok lesz egy kicsit.

– Csak én lakom itt? – kérdezte, próbálva viccesre fogni a hangját.

– Ezt azért nem mondanám – felelte Esmeralda. – Hovenäsetnek majdnem száznyolcvan állandó lakosa van.

Sven elmosolyodott.

– Egy igazi világvárosba költözik.

August felnevetett.

– Remélem, a házat olyannak találja majd, mint a képeken, amiket küldtünk – mondta Esmeralda, amikor kiszálltak az autóból.

– Egészen biztosan – felelte August.

A ház ugyanolyan típusú volt, mint a környéken állók nagy többsége. Fehér faépület, majdnem August fejmagasságáig érő gránitalapon. Az ablakok és ajtók keretén díszes faragás. Erkély a déli oldalon és egy terasz a szomszéd ház árnyékában.

Melegség áradt szét a mellkasában. Jó lesz ez.

Esmeralda előrement a lépcsőn, és kinyitotta az ajtót.

August és Sven követte őt a csomagokkal.

Dohos szag volt odabent. Nem az a nyaralószag, ami nedvességre és penészre utal, csak mintha elfelejtettek volna szellőztetni.

Úgy tűnt, Esmeralda továbbra is aggódik.

– Nem valami nagy – mondta. – De azért remélhetőleg elég lesz.

Több is, mint elég. Fent volt a fürdőszoba, egy társalgó, egy kis vendégszoba meg egy háló erkéllyel és kilátással a tengerre. A földszinten konyha, tágas nappali és egy kisebb helyiség, amelyet August rögtön kinevezett magában dolgozószobának. A házat nem mostanában újították fel, de nem volt ódivatú. A berendezést tekintve viszont Janssonék ízlése nagyon eltért Augustétől. A bútorok között nem akadt két egyforma stílusú. Az öreg fotelek modern dohányzóasztal mellett álltak, a könyvespolcok pedig kopott rongyszőnyegeken. Ez a kavalkád akár bájos is lehetett volna, ha a tárgyak kiválasztása nem kelti az esetlegesség benyomását.

Esmeralda és Sven összenézett.

– A konyha – szólt Sven. – A tűzhely.

– Ó, igen – emelte fel az ujját Esmeralda.

Kisietett a szobából, August pedig megértette, hogy utána kellene mennie.

– Ez a platni nem melegít olyan jól, mint a többi – mondta a nő a legkisebb főzőlapra mutatva. – Ha ez probléma, szóljon!

Megint összenézett a férjével. Svennek arcizma sem rándult.

– Imádok főzni – mondta August. – A másik hármat tudom használni.

Megint elmosolyodott.

De Janssonék csak nem akartak felengedni. August megnézte a fehér konyhaszekrényeket és a világos fapadlót. A nagy ablakokat mintha frissen pucolták volna. Lehetséges, hogy van itt valami? Valami hiba, és azt várják, hogy felfedezze?

Nem úgy tűnt.

És ha lenne is, majd visszatérnek rá később.

– Na hát akkor – szólt Esmeralda. – Gondolom, most már szeretne egy kis nyugalmat.

– Bátran hívjon, ha van valami! – mondta Sven. – Itt lakunk Kungshamnban, pár perc alatt ideérünk.

– Nem tudom elképzelni, hogy ne érezzem itt jól magam – felelte August, és kikísérte őket az előszobába.

Esmeralda egy pillanatra rámosolygott.

– Csak muszáj megkérdeznem – mondta. – Honnan jött az ötlet, hogy megvegye a temetkezési vállalatot, és ideköltözzön? Úgy értem, Kungshamn jó messze van Stockholmtól. Több értelemben is. Stockholm egy nagyváros, Kungshamn meg… sokkal kisebb.

Tudtán kívül meg is válaszolta a saját kérdését.

Augustöt éppen a két hely közötti földrajzi távolság és a kontraszt vonzotta. Változásra volt szüksége, méghozzá sürgősen. Azt is látta, hogy egy nyaraló nem lesz elég.

Élete legrosszabb éve volt a háta mögött.

Egy annus horribilis.

Legrégebbi barátja, egyben kollégája, Henrik Mohlin használta ezt a kifejezést. Rettenetes évet jelentett, és II. Erzsébet angol királynőtől kölcsönözte. Az ő annus horribilise 1992 volt, amikor több gyereke is elvált vagy szakított. És a tetejébe még a windsori kastély nagy része is leégett. Még ha August ésszel fel is fogta, hogy minden ember életében eljön egy ilyen év, arra nem számított, hogy az övé ilyen hamar érkezik. Egyáltalán nem állt készen élete legrosszabb évére csupán félúton a kilencven felé.

Az év két okból volt ennyire rettenetes August számára.

Egyrészt a válása miatt. Elhagyta a nő, akivel több mint húsz éve együtt élt. Helenének hívták, és most már a múlthoz tartozott.

Majd alig néhány hónappal később meghaltak August szülei. Iszonyú veszteség, amibe még most sem tudott rendesen belegondolni. Ugyanazon a napon haltak meg mindketten. Nyugatra menekülésének legfontosabb oka az volt, hogy elvesztette az anyját és az apját.

De úgy döntött, minderről inkább hallgat. Túlságosan személyes, túlságosan fájdalmas. Ezért készült egy másik válasszal arra az esetre, ha valaki az ideköltözéséről kérdezősködne.

– Ki akartam próbálni valami újat – mondta Esmeraldának. – És egy olyan helyen, ahol otthon érzem magam. Kungshamnt és Hovenäsetet elég jól ismerem, a gyerekkorom egy részét itt töltöttem.

Ez olyan okosan és átgondoltan hangzott. És üdítően messze volt a valóságtól.

– Á, értem – mondta Esmeralda. – És mivel foglalkozott Stockholmban?

– Egy vagyonkezelő cégnél dolgoztam – válaszolta August.

– Akkor micsoda maga? – érdeklődött Sven. – Olyan ember, aki pénzből csinál pénzt?

– Nagyjából – felelte August.

Értett a munkájához.

Annyira értett hozzá, hogy a legjobbak közé tartozott.

Annyira, hogy meggazdagodott belőle.

De boldog is volt? Erre már „nem” volt a válasza.

Nem arról álmodott, hogy egyszer vagyonkezelő lesz, egyszerűen csak így alakult. Eltöltött két évtizedet a pénzügyi szektorban anélkül, hogy örömét lelte volna benne. Szándékosan nem gondolt bele, mit művelhet ez a munkakör egy ember lelkével. Ahogy lehetőleg azon sem gondolkozott, hogy mentálisan mibe kerültek neki a Helenével töltött évek.

– És mikor indítja be az üzletét Kungshamnban? – kérdezte Esmeralda, aki nem úgy nézett ki, mintha túl sokra tartaná a pénzügyi szektort.

– Hét nap múlva kapom meg a kulcsokat – felelte August.

Elkomorodott, amikor a vízszivárgásra gondolt, ami miatt még hét napot várnia kell, mielőtt birtokba venné az üzlethelyiséget, így inkább más irányba terelte a társalgást.

– Majd megjelenik az értesítés a Bohusläningenben. Remélem, hamar lesz valami hatása.

– Értesítés? – kérdezte Sven.

– Valahogy meg kell tudniuk az embereknek, hogy mit keresek itt – válaszolta August.

– Egyelőre a mi kíváncsiságunkat elégítse ki! – kérte Esmeralda. – Mi a terve a régi temetkezési irodával?

– Azt hittem, már tudják – nézett csodálkozva August. – Arra gondoltam, hogy nyitok egy kis boltot. Strindberg használtcikk-kereskedés.

Amint ezek a szavak elhagyták a száját, olyat dördült az ég, hogy beleremegtek az ablaktáblák. A következő pillanatban villám hasított végig az éjszakai égbolton, és egy pillanatra megvilágította a falut.

Aztán minden lámpa kialudt, és a házat, amit August Strindberg kibérelt, elborította a sötétség.

– Szeretném, ha hazajönnél velem.

Karl nem nézett az anyjára. Isakot, Fredriket és a rendőrnőt figyelte.

– Amíg Isak itt van, addig én is maradni akarok.

Ez hazugság volt.

Karl saját maga miatt akart maradni, de nem volt kedve ezt elárulni.

Látta az anyján, hogy fázik. Mindig fázott, de úgy tűnt, most még a szokásosnál is jobban.

– Isaknak szüksége van rám – tette hozzá Karl.

Ez viszont nem volt hazugság.

De akkor sem emiatt nem akart hazamenni.

A szél irritálta Karl arcát, válaszul reflexszerűen megvakarta ott, ahol a legjobban csípte. Régi rossz szokása volt, hogy stresszes helyzetben az arcát vakarta, és most sem tudott az ingernek ellenállni. Pedig nagyon koncentrált, hogy nyugodtan álljon, és ne reszkessen a hidegtől. Nem az anyja volt az egyetlen, aki vacogott.

Az anyja sóhajtott.

– Jól van – mondta. – Ha úgy érzed, maradnod kell, maradj! Bízom benned, hogy azzal az okos fejeddel bölcs döntéseket hozol.

Gyengéden a fia nyakára tette a kezét, és megpróbálta őt magához vonni, de túl alacsony volt ehhez, és túl gyönge.

– Én hazamegyek – folytatta. – Apu még pár órát kint lesz a tengeren a mentőkkel. Ígérd meg, nem hagyod, hogy Isak rábeszéljen valami hülyeségre! Ígérd meg!

Karl kurtán bólintott. Mégis mit képzel róla? Nem a legrosszabbat, ennyit tudott.

A viharon keresztül elhatolt hozzájuk Isak hangja. Karl úgy hallotta, mintha lustának nevezte volna a rendőröket, de nem volt ebben egészen biztos.

Az anyja zsebre dugta a kezét.

– Nálam a mobil – mondta. – Hívj, ha van valami! De azonnal hívj, Karl!

– Megígérem – felelte a fiú.

Az anyja szomorkásan rámosolygott, aztán elment. Néhányszor még visszanézett a válla fölött. Mintha azt hitte volna, hogy a fia eltűnik, amint leveszi róla a szemét.

Karl fel nem tudta fogni, hogy lehet folyton ennyire ideges. És mindig félt. Legfőképp attól, hogy történik valami Karllal. Illetve a „történik” nem is jó szó. Anya minden normális dologtól félt. Attól, hogy Karl elköltözik otthonról, miután befejezte az iskolát, és hogy már azt is tudja, mivel akar foglalkozni. Az űrrel. A NASA-nál kiképzett űrhajósként.

Egy helikopter repült a part, majd újra a tenger fölé. Karl látta, hogy az anyja követi a gépet a tekintetével.

Ha tudná, amit én tudok, gondolta. Rendesen be is ájulna.

Isak állt meg mellette, és Karl távolodó anyja után nézett.

– Mit mondott Cecilia? Hazamész?

– Nem.

– Jó – bólintott Isak. – Akkora mocsok tetvek ezek a zsaruk. Nem is dolgoznak. Miért nincsenek itt katonák?

Az arca vörös volt, a szeme sötét.

– Katonák? – kérdezte Karl, és érezte, hogy felgyorsul a pulzusa. – Nem hiszem, hogy ilyen esetekben bevetik őket.

Isak felnyögött.

– Kurva szar ez – mondta. – Anya nincs meg. Most. Amikor ilyen geci hideg van kint. Mi van, ha sérülten fekszik valahol?

Karl nyelt egyet.

Isak megrántotta a karjánál.

– Gyere! – mondta.

Elhagyták a hidat, a csónakházakat és a strandot, és felgyalogoltak a nyaralók közé. Isak a zseblámpájával bevilágított a kertekbe. Karl követte a példáját. Aztán Isak hirtelen odament az egyik házhoz, és benézett a sötét ablakon.

– Hé, te meg mit csinálsz? – kérdezte Karl.

– Alaposan körül kell néznünk – felelte Isak.

Karl riadtan meredt a házra. Fogalma sem volt, ki lakhat itt. És egész biztosra vette, hogy Isaknak sincs.

– Miért lenne ott bent? – kérdezte.

– Miért, egyáltalán miért tűnne el? – vágott vissza Isak. – A rendőrség már kereste a nyilvánvaló helyeken. Mi most majd megnézzük a többit. Gyere! Ideje megtalálnunk anyát.

– Mi a franc? – mormogta Sven, amikor eltűnt a fény.

August kinézett az ablakon. Olyan sűrű volt a sötétség, mintha Hovenäset egy sírkamra lenne.

Esmeralda összehúzta magán a kabátot.

– Jó közel csapott le a villám – mondta.

Sven körülnézett.

– Rémes ez a sötétség. Van egy elemlámpa a kocsiban, idehozom.

Azzal kiment.

August megállt az ajtóban, nehogy bevágja a szél.

– Ezt kölcsönadhatom – szólt Sven, mikor visszatért, kezében egy akkora lámpával, mint egy vekni kenyér.

– Köszönöm szépen – felelte August, miközben átvette.

Úgy tűnt, az első éjszakája a házban nem lesz valami jól megvilágítva.

Esmeralda nekidőlt a falnak.

– Szóval egy használtcikk-bolt – mondta. – Meséljen még róla!

August mosolygott. Azt hitte, túl öreg már ahhoz, hogy újrakezdje, hogy a saját vágyait kövesse mások elvárásai helyett.

– Szerintem jó lesz – mondta. – Alaposan felmértem az igényeket Kungshamnban meg a környező településeken, és…

– Muszáj pont az arcunkba világítania? – szólt közbe Sven. – Mintha fogorvosnál lennék.

– Jaj, bocsánat. – August ezután inkább maga felé fordította a lámpát.

Amikor meglátta az ablaküvegben tükröződő, alulról megvilágított arcát, arra gondolt, úgy néz ki, mint aki épp egy rémtörténetet készül előadni.

A padlóra irányította a fényt.

– Majd máskor meghallgatjuk – mondta Sven. – Ettől azért majd elhallgatnak azok, akik azt hitték, hogy kuplerájt akar nyitni.

August elnémult. Esmeralda zavarba jött.

– Jaj már, Sven!

– Nem tehetek róla, ilyeneket hallani a benzinkútnál – tette hozzá Sven.

– Arról nem tehetsz, de arról igen, hogy mit vágsz olyanok arcába, akiket nem is ismersz – felelte Esmeralda.

Azzal elkezdte az ajtó felé taszigálni a férjét.

Kuplerájt.

August nem is lepődhetett volna meg jobban. Aki ismerte, annak eszébe nem jutott volna ilyesmi. Semmilyen szempontból nem volt az a bordélytulajdonos-típus.

– Izgalmas lesz kicsit jobban megismerni az ittenieket – mondta. – Van valami tippjük, hogy hol kezdjem?

– Az attól függ, mi érdekli – válaszolta Sven. – Talán a tengeri mentőknél.

– Tengeri mentők? – kérdezett vissza August. – Az nem annyira az én világom.

– Ja, hogy nem – dünnyögte Sven. – De ha lesz hajója, szerintem gondolja át.

Esmeralda arca felragyogott.

– A Könyvkupac. Az egy könyvklub, teljesen nyitott, bárki beléphet. Havonta egyszer összeülünk a Belgában, és beszélgetünk egy könyvről, amit olvastunk. Az őszi szezon egy hét múlva kezdődik, szeptember másodikán.

Ez a javaslat sokkal inkább megfogta Augustöt. Nagyon szeretett olvasni, és reménykedett benne, hogy a boltjában fontos árucikk lesz a könyv is. Ráadásul egy könyvklub jó távol volt mindentől, amivel Stockholmban foglalkozott.

– Ez remekül hangzik – mondta. – A Belga az gondolom, valami kocsma vagy étterem.

– Kocsma – felelte Esmeralda. – De jó, hogy be akar lépni!

– Most melyik könyvet olvassák? – érdeklődött August.

– A szolgálólány meséjét Margaret Atwoodtól. Ha kíváncsi a részletekre, hívja fel Maria Martinssont! Ő szervezi a találkozóinkat.

August elővette a noteszét, és belefirkantott egy sort.

Könyvkupac. A szolgálólány meséje. Atwood. Belga. Szeptember 2.

– Maria számát is írja fel! – mondta Esmeralda. – Ha esetleg kérdése lenne.

– Vagy ha segítség kéne – tette hozzá Sven. – Maria rendőr.

Esmeralda a szemét forgatta, aztán felolvasta Maria telefonszámát a mobiljából. August lejegyezte.

– Mindig magával hordja ezt a noteszt? – kérdezte Sven.

– Igen – felelte August. – Szeretem a klasszikus dolgokat.

Sven döbbenten nézett rá.

– Amik tapinthatók, van történetük – magyarázta August.

Sven a hajába túrt.

– Van a konyhában egy régi rádió. Hátha az is tetszeni fog.

Esmeralda Augusthöz fordult, és átadott neki egy kulcscsomót.

– Egy főkulcs és két másolat. Meg a bicikli lakatkulcsa, ha esetleg kölcsönvenné, mielőtt szerez sajátot. A ház mögött áll. Ez egy külön pincekulcs. Ja, ha már itt tartunk, egy-két dolog a pincéről. Kívülről lehet lemenni. Pár kisebb holmit tárolunk odalent, amiket a korábbi bérlők hagytak itt, meg nekünk is van ott néhány dobozunk. Szóljon, ha valami zavarja, elrendezzük. És ha le akarja vinni valamelyik bútort, semmi gond.

– Köszönöm – mondta August. – Szerintem élek majd vele, ha megérkeznek a dolgaim.

– Hát akkor minden jót – köszönt el Esmeralda.

Az ajtóhoz hátrált, miközben Sven és August kezet fogtak.

– Jó kis helyre költözött – mondta Sven. – És ha kiderül, hova lett Agnes Eriksson, akkor minden újra a régi lesz.

August már el is feledkezett a rendőrautókról, amik akkor húztak el mellette, amikor a megállóban várt.

– Így hívják azt a nőt, aki eltűnt? – kérdezte. – Agnes Eriksson?

Esmeralda bólintott.

– Kungshamnban lakik – válaszolta. – Reméljük, nem esett baja a viharban.

– Biztonságban üldögél és borozgat valamelyik kocsmában – mondta Sven. – Vagy pedig külföldre szökött. A férje elég jól keres, biztos valami adóügy van a dologban.

Esmeralda tekintete elsötétült. Látszott rajta, bántja, ahogy Sven az eltűnt nőről beszél. Az arcán egyenlő mértékben tükröződött az aggodalom és a félelem.

– Hagyjuk is ezt a picsába, már unalmas – folytatta Sven. – Szóval hívjon, ha van valami!

Esmeralda után pillantott, aki közben kilépett az ajtón. Nyikorgott a lépcső, ahogy lement rajta. Sven habozni látszott, de aztán határozottan közelebb lépett Augusthöz.

Amikor megszólalt, egészen halk volt a hangja.

– Beszélnek errefelé mindenfélét – mondta.

August várta a folytatást.

– Érti? – kérdezte Sven. – Ne higgyen el mindent, amit hall! Főleg azt ne, amit eltűnt nőkről hall!

August furcsának találta a megfogalmazást. Több nő is eltűnt?

– Rendben – felelte bizonytalanul.

– Ez fontos – mondta Sven. – Ne hallgasson a helyi pletykákra! Nincs ezzel a házzal semmi gond.

August felvonta a szemöldökét.

– Rendben – mondta újra.

Sven bólogatott.

– Jól van. Jól van.

Azzal ő is kilépett az ajtón.

August egyedül maradt a sötétben.

Nincs ezzel a házzal semmi gond.

Augustnek mégis az volt az érzése, hogy Sven egyáltalán nem olyan biztos ebben.

Kezében a lámpával visszament a konyhába. A rádió, amit Sven említett, az egyik ablakban állt. August látta, hogy nincsen zsinórja. Ez azt jelenthette, hogy elemmel működik.

Megpróbálta bekapcsolni.

Hangos zörej töltötte be a konyhát.

Levette a hangerőt, és keresett egy állomást. Hamarosan meg is találta a P4 Västet. A késő esti helyi hírek mentek, kezdve a viharral és az eltűnt személlyel, akiről Janssonék is beszéltek.

Egy fiatal riporternő egyenesen Kungshamnból jelentkezett. Hadarva beszélt, mint egy sporttudósító, és kevés sikerrel próbálta elleplezni az izgatottságát.

– Itt áll mellettem Maria Martinsson felügyelő, aki az eltűnt Agnes Eriksson keresésében is részt vesz – mondta. – Mit gondol, mikor fogják megtalálni Agnest?

August fülelt. Ez nyilván ugyanaz a Maria Martinsson, aki a könyvklubot is vezeti.

Egy másik női hang válaszolt:

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy megtaláljuk Agnes Erikssont. Továbbra is arra kérek mindenkit, aki látott vagy hallott valamit, amiről úgy hiszi, fontos lehet a rendőrség számára, jelentkezzen.

A riporternővel ellentétben a rendőrnő hangja nyugodt és egyenletes volt.

Tekintély, gondolta August. Van tekintélye.

– Mit tudna nekünk elmondani Agnes Erikssonról? – kérdezte az újságíró.

Újra eső verte az ablakot.

August megremegett.

– Most arra koncentrálunk, hogy megtaláljuk őt – felelte Maria. – Remélhetőleg még az éjszaka folyamán sikerrel járunk. De most sajnos mennem kell.

– Köszönjük, hogy itt volt velünk.

August kikapcsolta a rádiót.

Megdördült az ég, és újabb villám szántott végig rajta.

Aztán a házban kigyulladtak a fények.

Újra volt áram.

November

Ma találkoztam először a pszichoterapeutámmal. A főnököm kért nekem időpontot egy uddevallai pszichológustól. Szegény férjem kínos mértékben örült a terápiának. Tudom, miért gondolta, hogy ez olyan jó ötlet. Mert azt mondtam neki, hogy kimerültnek és elveszettnek érzem magam, és hogy bár lenne valami módja a változásnak azonkívül, hogy otthont, munkát és férjet változtatok. Fredrik nem az az ember, aki észrevenné, hogy neki is van köze ehhez a dologhoz. Azt hiszi, velem van a probléma, és most azt akarja, hogy oldjam meg, mielőtt neki is valami baja lesz.

A terapeuta azt javasolta, hogy kezdjek el naplót írni. Nem kell mindennap, csak havonta egyszer. Úgy könnyebb felemelni a tekintetet, és nagyobb perspektívából látni a dolgokat.

Tetszett a javaslata.

– Meséljen magáról! – mondta. – Mi zavarja? És mi teszi igazán boldoggá?

Azt hiszem, hogy ezek:

Akkor vagyok a legboldogabb, amikor a munkámmal foglalkozom. Ami tarthatatlan. Imádok tanítani. Azt mondják, látszik is rajtam, hogy csak úgy fénylek, ragyogok, sugárzom, tündöklöm, amikor arról beszélek, hogy mi van az iskolában, és mi mindent csinálunk a gyerekekkel az osztályomban. Biztosan így is van. Sőt, remélem, hogy így van. Mert ha az látszik, amikor fénylek, nyilván látszik az is, amikor kiégek. Mert, amint már említettem, tarthatatlan az, hogy akkor vagyok a legboldogabb, ha dolgozom.

Nem akarom, hogy így legyen. Kell egy terv, méghozzá nagyon gyorsan. Isak kevesebb mint két év múlva befejezi az iskolát. Már jelezte is, hogy elköltözik itthonról, amint lehet, és én hiszek neki. Egyrészt látom, hogy nagyobb szüksége van rám, mint valaha, másrészt soha nem volt kevésbé tudatában annak, hogy egymaga nem boldogul.

Fredrik csak dolgozik és dolgozik. Úgy is mondhatjuk, hogy folyton igyekszik előrehaladni, de nincs a mozgásának egyértelmű iránya. Viszont a jelek szerint ez nem bántja, Fredrik egészen nyugodt, amíg biztos lehet afelől, hogy a sikerei irigységet és csodálatot keltenek másokban.

Engem viszont teljesen hidegen hagynak mások vágyai és preferenciái.

Rossz kombináció vagyunk.

A ritka alkalmak, amikor azt érzem, hogy a kapcsolatunkban van még szikra, a veszekedéseink. A vitáinkat az úgynevezett békülős szex követi, amit sikerül mindig új meg új szintre emelnünk. Ez egy egészségtelen dinamika, de nem tudom, hogyan szálljunk ki belőle. A veszekedések között alig szexelünk. Fredrik nagyon sokat dolgozik.

A terapeuta megkérdezte, mikor működünk Fredrikkel a legjobban párként. Azt válaszoltam, hogy elég jók vagyunk, amikor együtt utazunk, de azt nem bírjuk túl sokáig.

Nagyon bánom, hogy annyi minden van, amit már nem csinálunk.

Hogy annyi mindenből kinőttünk.

Csak úgy elfolyik az élet.

Dolgozom, aztán hazamegyek.

Dolgozom, hazamegyek.

Valamin muszáj változtatni. Valaminek történnie kell. Bár a mesterévé váltam annak, hogy felismerjem mások szükségleteit, meg kell állapítanom, hogy a sajátjaim felismerése már nem megy olyan jól. És nem megy jól másoknak sem. Úgyhogy ha valaki megkérne, jellemezzem magam legfeljebb két sorban, az így nézne ki:

Gyűlölöm Agnes Erikssont.

És nem emlékszem, mikor éreztem utoljára azt, hogy látnak.

SZEPTEMBER 1.

„Úgy gondolják, hogy meghalt?”

„Remélhetőleg még az éjszaka folyamán sikerrel járunk.”

Egy hét telt el azóta, hogy Maria Martinsson ezt mondta a helyi rádiónak nyilatkozva, és azóta is bánta. Hogy csúszhatott ki a száján egy ilyen amatőr mondat?

A válasz éppoly egyszerű volt, mint amilyen szomorú: reményt akart adni. Még mindig akart. De nem sikerült. Eljött a másnap, és még mindig kutattak. És aztán tovább, nap nap után.

Amikor az Agnes eltűnése utáni hetedik reggelen megszólalt az ébresztőóra, Maria már ébren feküdt az ágyában, és a plafont bámulta.

Hét nap keresés földön és vízen.

A nyomozás során igyekeztek kizárni, hogy Agnes eltűnése bűncselekménnyel függ össze. Arról is próbáltak megbizonyosodni, hogy nem önszántából ment-e el. Mindezt azért, hogy megállapíthassák, biztosan baleset érte.

Mindent megtettek, amit tudtak. Ahol szükséges volt, lezárták az utakat, számos embert kihallgattak, és nagyszabású keresőakciót indítottak kutyákkal, helikopterrel és hajóval. Ezenkívül mindenkihez bekopogtak Erikssonéknál kezdve egészen a kikötőig és a környéken. Háromszor is jártak mindenkinél. Alig néhányan voltak otthon. A hölgyön kívül, aki látta Agnest elmenni a háza előtt a kikötő felé, nem jelentkeztek újabb tanúk.

Senki sem találkozott Agnesszel lent a mólónál. Senki nem hallott szokatlan zajt, vagy észlelt bármi különöset.

Agnes nem lett meg.

Maria elmondott magában egy imát azért, hogy ez legyen az a nap, amikor minden megváltozik, a nap, amikor végre találnak egy használható nyomot. A mellkasát feszítette az elszántság.

Nem adják fel. Még nem.

Paul mocorgott mellette. Maria már kívülről ismerte a mozgolódása mintázatát, pontosan tudta, milyen mozdulat következik. Mégis mindig úgy érezte, hogy le van maradva egy lépéssel. A munkában rendőr volt, itthon feleség.

– Jó reggelt – mondta Paul, miközben kinyomta a mobilja lelkesen jelző ébresztőjét.

Maria nyújtózkodott.

– Jó reggelt.

Paul gyors puszit nyomott az arcára, de közben már a telefon felé pislogott. Az ujjai sebesen dolgoztak. Először az esti újságok honlapjait nézte végig. Aztán gyorsan áttért a legnagyobb reggeli lapokra. A Svenska Dagbladetre, a Dagens Nyheterre és a Göteborgs-Postenre.

Maria ezt anélkül tudta, hogy a kijelzőre pillantott volna.

Ő is a telefonja után nyúlt.

Nyolckor találkozik Ray-Rayjel, hogy kihallgassák Agnes egyik volt osztálytársát. Módszeresen lenyomozták az eltűnt barátait, ismerőseit és munkatársait, de mostanra kezdtek elfogyni a nevek.

– Jól aludtál? – kérdezte Paul.

– Nagyon – felelte Maria.

Paul félrerakta a mobilt, és egyik kezét Maria mellére tette. Tétova, már-már szórakozott mozdulat volt. Maria összefonta ujjait a férfi ujjaival.

– Marha sokat dolgoztál az utóbbi napokban – mondta Paul, és megszorította a kezét.

Maria odabújt hozzá, és a vállára hajtotta a fejét.

Paul elengedte a kezét, és lecsúsztatta Maria hasára. Egyik ujja óvatos kört írt le a köldöke körül.

– Megtaláljátok?

Maria bólintott.

– Nincs más lehetőség. Muszáj megtalálnunk.

Telefoncsörgésre kapták fel a fejüket. Paul mobilja volt az. A keze eltűnt Maria hasáról. Maria hallgatta, ahogy a férfi válaszol a hívásra.

Paul megcirógatta Maria arcát.

– Nem, dehogy van túl korán – válaszolta angolul. – Hogyne tudnánk beszélni.

Elkínzott arccal nézett Mariára, aki azt suttogta:

– Majd este.

Azzal felkelt az ágyból.

Paul puszit dobott utána, és egy „sorry”-t formált az ajkával.

Maria kilopózott a hálóból, és becsukta maga mögött az ajtót.

Délelőttre volt megbeszélve, hogy összeül a nyomozócsapat, és kitalálják, hogyan tovább. Maria álláspontja nagyon egyszerű volt: amíg Agnes eltűnésének körülményei rejtélyesek, nincs más lehetőségük, mint tovább keresni őt, és folytatni a nyomozást.

A szél felkavarta a port az ingatlaniroda bejárata előtti fordulóban. Maria letette a biciklit, és bement. Ray-Ray a recepciónál várta. Azért jöttek, hogy kihallgassák az egyik ingatlanost, Viktor Bengtssont, aki Agnes régi középiskolai osztálytársa volt. Maria visszagondolt az eddig lefolytatott kihallgatások hosszú sorára, Agnes legközelebbi ismerőseitől a legtávolabb álló személyekig. Viktor, az ingatlanos az utóbbi kategóriába tartozott.

Az iroda kint működött Klevenben, az ablakából kilátás nyílt a Smögen-sziget híres mólójára. Biciklivel úgy tíz percig tartott ideérni Maria és Paul Hasselösundben, a sziget túlsó végén álló házától. Mégis olyan volt, mintha Bohuslän egy egész más részére keveredett volna. Mindenütt új építésű többszintes házak álltak, amelyek – építésznyelven szólva – „egybeolvadtak” a sziklákkal (mondjuk Maria szerint egyáltalán nem), és egy lelket sem lehetett látni sehol.

Viktor az irodájában fogadta őket. Egy titkárnő kávét hozott, majd kifelé menet becsukta maga után az ajtót.

– Hogy állnak? Természetesen igyekszem segíteni, amiben csak tudok.

Viktor aggodalmasan nézett vendégeire. Maria ellenőrizte a hátterét, és kiderítette, hogy törvénytisztelő, valamint szokatlanul magas fizetéssel rendelkező állampolgár.

Ma kék-fehér mintás inget viselt, tengerészkék zakót és világos szövetnadrágot. Amikor beszélt, azt mogorva, zsémbes hangon tette, ami idősebbnek mutatta a koránál.

– Dolgozunk az ügyön – felelte Maria.

Finoman fogalmazott. Gürcöltek, mint az állatok, de kívülről ez nem látszódott.

Ray-Rayjel a látogatóknak odakészített székeken ültek, Viktorral szemben. Nagy, modern íróasztal állt közöttük. Az egész iroda fehér volt, a világos tölgyfa parkettát leszámítva. Fehér a fal, a szekrény, a polcok és az összes bútor. Maria nem is értette, hogy lehet ezt elviselni.

Ray-Ray hátradőlt a széken.

Nem volt szimpatikus neki Viktor Bengtsson, és ezt nem is szándékozott titkolni.

– Mikor találkozott Agnesszel utoljára? – kérdezte.

– Három hete. Megittunk egy kávét a mólón.

Maria feltételezte, hogy a smögenire gondol.

– És milyennek tűnt?

– Amilyennek mindig. Talán kicsit szétszórtabbnak, stresszesebbnek. Csak egy órát ért rá, aztán haza kellett mennie. De ezt nem találtam különösnek, ő is ugyanolyan elfoglalt, mint én.

– Mi nem ismerjük Agnest – mondta Maria. – Hogy érti azt, hogy elfoglalt volt?

Viktor megvonta a vállát.

– Imádja a munkáját, bár a fizetése nem akkora, mint kellene. A tanítás idő- és energiaigényes foglalkozás. De Fredrik még többet dolgozik, úgyhogy a házimunka nagyját is Agnes végzi.

– Milyen gyakran szoktak találkozni Agnesszel? – kérdezte Maria.

Viktor grimaszolt.

– Mikor hogy. Mindenesetre nem túl gyakran. A legtöbbször ott van Agnesszel Fredrik is. Amikor Sussie-val, a volt feleségemmel még együtt voltunk, havonta legalább egyszer összejártunk, de ennek már jó ideje. Fredrikkel néha ebédelünk, és ahogy mondtam, egyszer-egyszer kávézom Agnesszel.

– Milyen ember Agnes? – kérdezte Maria.

– Vicces – felelte Viktor, és nevetett. – Higgadt.

– Mi a benyomása Agnes és Fredrik kapcsolatáról? – vette át a szót Ray-Ray.

– Stabil – felelte Viktor. – Értékes.

– Értékes? – kérdezte Ray-Ray úgy, mintha még sohasem hallotta volna ezt a szót.

– Tiszteletteljes – magyarázta Viktor. – Jó csapatot alkotnak. Kiegyensúlyozottak.

Mariát akarata ellenére is szórakoztatta, ahogyan a férfi beszélt. Viktor lényegében ugyanazt mondta, mint eddig mindenki, akit kihallgattak – hogy kifelé Agnes és Fredrik boldognak látszott –, de más szavakkal.

– Mire gondolt, amikor azt mondta, hogy Agnes higgadt ember? – kérdezte.

– Hogy nem hajlamos bántani magát és a környezetét. Nem labilis vagy gyenge idegzetű. Gondolkozik, mielőtt beszélne.

– Ez úgy hangzik, mintha ön tisztelné Agnest – jegyezte meg Maria.

– Hallatlanul tisztelem – felelte Viktor. – Úgy értem, nyilvánvalóan egész mással foglalkozunk, de mindketten rendkívüli odaadással csináljuk, amit csinálunk. Nehéz nem tisztelni valakit, aki ennyire elkötelezett a hivatása iránt.

Volt ebben az utolsó mondatban valami, ami megragadta Mariát.

„Nehéz nem tisztelni valakit, aki ennyire elkötelezett a hivatása iránt.”

Agnes egy kicsit olyan, mint én, olyan, aki tudja, hogy legalább egyszer az életben jól választott, gondolta Maria, és már tudta, hogy szeretné őt megismerni.

Maria a gimnázium alatt végig arról beszélt, hogy jogász lesz. Néhány évvel az érettségi után mégis a Stockholmi Rendőrtiszti Főiskolára jelentkezett, ahová fel is vették. Már nem emlékezett, hogy habozott-e, mielőtt igent mondott a képzésre. Akkor még fiatalabb volt, azt gondolta, lesz idő újrakezdeni és jól választani, ha a rendőrség mégsem felelne meg neki.

De nem volt szükség újrakezdésre. Nagyon is megfelelt neki, és nyílegyenesen haladt felfelé a pályája. Néhány év göteborgi szolgálat után Roland beválogatta az Uddevalla környékén elkövetett súlyos bűncselekményeket vizsgáló nyomozócsapatába. És azóta is ott van. Nem akart Göteborg méretű nagyvárosban dolgozni, jobban szerette a kisebb helyeket. A szeretet tartotta őt a testületnél. A szeretet valami iránt, amit egyfajta elhívásként érzékelt. Rendőrként változást hozhatott az emberek életébe, és ezt szerette a legjobban a munkájában. Hogy mások számíthatnak rá. Ezt érezte a legfontosabbnak a nyomozói munkában.

– Vannak Agnesnek ellenségei? – kérdezte Ray-Ray.

– Mindenkinek vannak, nem? – kérdezett vissza Viktor.

– Lehetséges – bólintott Ray-Ray. – Neveket tudna mondani?

– Nem, erről az oldaláról nem ismerem Agnest.

Viktor végighúzta az ujját az íróasztal fényes fehér lapján.

– Meddig folytatják a keresést? – kérdezte.

– Amíg meg nem találjuk – válaszolta Maria.

– Nem sokat beszéltem Fredrikkel Agnes eltűnése óta, de az világos, hogy ez a helyzet szörnyen megviseli – mondta Viktor. – Úgyhogy folytassák! Kérem.

Maria mereven bólintott.

A nyomozócsoport megbeszéléséig egy óra sem volt már hátra.

Hét teljes nap telt el.

Egy örökkévalóság.

És minden arra mutatott, hogy Agnesszel baleset történt, vízbe fulladt.

A rendőrségnél és a mentőszolgálatnál is mindenki ezt tartotta a legvalószínűbbnek.

Mindenki, kivéve Mariát.

A gondolattól lüktetett az elméje.

Agnes Erikssonnal valami rettenetes történt.

De nem baleset.

És most Maria vállát nyomta annak a terhe, hogy ezt bizonyítsa.

Hét nappal azután, hogy August Strindberg leszállt a buszról a hovenäseti hídnál, végre megkapta a régi temetkezési vállalat irodájának kulcsait.

– Először is elnézést, amiért várnia kellett – mondta az ingatlanos. – De most már minden rendben lesz. Remélem, tetszeni fog itt önnek.

Az üzlethelyiségben álltak, és az utolsó részleteket beszélték meg.

– Köszönöm – felelte August. – Az ellenkezőjét még elképzelni sem tudom.

– Most, hogy megkapta a kulcsokat, nem akarja felülvizsgálni azt a döntését, hogy Hovenäsetben lakik? – kérdezte az ingatlanos.

– Nem hiszem – felelte August. – Nagyon jól érzem magam Hovenäsetben.

Az elmúlt hetet arra szánta, hogy megismerkedjen a hellyel, ahová költözött, és – amikor a holmija végre megérkezett – nekiálljon kicsomagolni. Rengeteg időt töltött azzal, hogy bejárta Hovenäsetet és Kungshamnt, valamint a környező településeket, például Smögent, Hunnebostrandot vagy Bohus-Malmönt. Öblök és fjordok csillogtak mindenütt, legtöbbször az esőben, de néha a napsütésben.

De míg az időjárás változott, a vidék szépsége állandó maradt. És a legeslegszebb Hovenäset volt.

Ez ugyanúgy igaz a kikötő környékére, mint a magas sziklákra és az épületekre, a település legrégebbi, vízparti házaitól a legmagasabb pontján álló újakig. És hihetetlen csend volt. Nem az a baljós fajta, hanem éppen hogy nyugodt.

Az ingatlanos hosszan nézte őt.

– És megfelel a ház, amit kivett? – kérdezte.

– De még hogy! Nagyon jó kis házikó – válaszolta August.

Így is gondolta. Csak az volt a kérdés, hogy mit gondol mindenki más. Már felfedezte, hogy Sven Janssonnak igaza volt, valóban élnek emberek Hovenäsetben, bár meglepően ritkán mutatkoznak. És amikor mégis előkerülnek, akkor sem igen igyekeznek felvenni vele a kapcsolatot. Egyetlenegy hovenäseti sem állt meg, hogy csevegjen vele egy kicsit, vagy legalább üdvözölje őt a faluban. A többségük idősebbnek látszott Augustnél. Sokkal idősebbnek. Ami nem feltétlenül jelentette azt, hogy goromba vagy unalmas népség lennének, csak valószínűleg más szakaszát élik az életüknek, mint ő.

Sven Jansson figyelmeztette a házról terjengő mocskos pletykákra, de eddig még semmi ilyesmit nem hallott. Igaz, nem is beszélt senkivel. Ami talán éppen Svent igazolta: hátha a ház miatt nem közeledett hozzá senki. Nem tudta biztosan, de nem is merült el mélyebben a kérdésben, inkább elhessegette a gondolatot.

– Izgalmas lesz beindítani az üzletet – mondta az ingatlanos. – A lehető legjobb helyet találta meg a célra.

August egyetértett vele.

Az ingatlan, amit vásárolt, egyszerre volt impozáns és elegáns. Kialakításában egy régi állomásépületre emlékeztetett, ami már csak azért is különös, mert Kungshamnba sem most, sem soha azelőtt nem járt vonat.

A ház 1898-ban épült, nagyságával és kinézetével mindig is kirítt a kis településből, amelynek a közepén állt, az ICA élelmiszerbolt mögött. Eredetileg egy nagykereskedőé volt, aki galériát működtetett a mostani üzlethelyiségben. Később egy ambiciózus temetkezési vállalkozó vette meg az épületet, amelyet negyven év múlva, a halálakor a fia örökölt. Ő aztán átruházta az üzletet arra a másik temetkezési vállalkozóra, aki végül eladta Augustnek az ingatlant.

A több mint háromszáz négyzetméteres ház három szintből állt: földszint, emelet és pince. Az üzlethelyiség a földszinten helyezkedett el, amelynek nagy részét el is foglalta. Augustnek már az első látogatásakor megtetszett, hogy mennyire világos. A hatalmas kirakatablakok még a valósnál is nagyobbnak mutatták. Ugyanilyen hatása volt a nagyvonalúan méretezett belmagasságnak. August úgy tudta, hogy a kirakatot utólag alakították ki, de senki sem emlékezett, pontosan mikor, mindenesetre az átalakítás során szem előtt tartották a ház eredeti megjelenését és báját.

Az üzlethelyiség mögött két kis iroda és egy konyha kapott helyet. Az állapotuk hagyott némi kívánnivalót maga után, ahogy egyébként az egész házé is. De Augustöt ez nem zavarta. Valami dolga legyen neki is, érvelt magában.

Az ingatlanos – egy vidám, energikus norvég, aki egyszemélyes zenekarként vezette a cégét – a zsebébe süllyesztette a kezét.

– Bocsánat – mondta. – Folyton elfelejtem.

Azzal átadott egy újabb kulcsot.

August szemügyre vette.

– Ez olyan, mint egy slusszkulcs.

Az ingatlanos nevetett.

– Mert ez egy slusszkulcs. Az előző tulaj szolgálati kocsija is az üzlet része.

August az ingatlanosra meredt. Nem szerette a meglepetéseket.

– Komolyan? – kérdezte. – Egy autó? Ilyesmire nem emlékszem.

– Nem olvasta el a szerződést? – A virgonc norvég már nem tűnt annyira vidámnak, mint eddig.

August sietve bólogatott.

– Dehogynem – felelte. – Biztos elvesztem a részletek között.

– Hetes paragrafus – mondta az ingatlanos. – Olvassa csak el újra! Benne van a kocsi is. Persze hogy mihez kezd vele, az az ön dolga. Én személy szerint a roncstelepre vinném, vagy megpróbálnám elpasszolni.

– Miért? – kérdezte August, aki rekordsebességgel hozzászokott az autó gondolatához. – Valami baj van vele?

Az ingatlanos úgy nézett rá, mint a teljesen reménytelen esetekre szokott.

– Nem – mondta. – Kifogástalanul működik. Ott áll hátul, átvizsgálva, kitakarítva. Nyugodtan menjen vele egy kört! Már persze, ha nem szégyelli.

– Nem szükséges – felelte August, magában azon töprengve, vajon mennyire lehet szégyenletes egy autó.

Letette a kulcsot. Az autó szemügyre vételezését későbbre hagyta. Most az volt a fő, hogy az üzletben rend legyen.

Lehetőleg minél előbb.

Közben emlékeztette magát, hogy ne stresszeljen.

Korábban úgy viselkedett, mint egy vadász, egyre a következő sikert, a következő célt, a következő trófeát hajszolta. De aki folyton vadászik, az úgy érzi, hogy rá is folyton vadásznak. Mintha minden adódó lehetőség tovatűnne, ha nem kap utána azonnal.

Most másnak kellett lennie.

Olyannak, aki nem siet el semmit.

Olyannak, aki az ittben és a mostban él.

Korábban azt gondolta, hogy soha nincs ideje felépítenie magát, de ez persze nem volt igaz. Ugyanannyi ideje volt, mint bárki másnak, csak nem használta ki valami jól az idejét. Ugyanakkor jó stratéga volt, és nagyon céltudatos, amire szüksége is volt a vagyonkezelői karrierjéhez.

Egy pillanatig azokra a dolgokra és emberekre gondolt, amiket és akiket otthagyott Stockholmban. Az emberek persze továbbra is léteztek, de földrajzilag nem voltak már a közelében.

– Még egyvalami – mondta az ingatlanos. – Ez fontos.

Augustnek most már kezdett elege lenni a meglepetésekből.

– Az eladó megkért, hogy közöljem, úgy döntött, a csónakházát is eladja.

– A csónakházát? – kérdezett vissza August.

Az ingatlanos bólintott.

– Arra nem akar vetni egy pillantást? Ha kell önnek, akkor nem hirdetjük meg, hanem megbeszéljük az árat, és rögtön lepapírozunk mindent.

A férfi a lábujjain hintázott, amíg August a választ fontolgatta. Egy csónakház maga lenne az álom. Régi vágya volt, hogy legyen egy hajója, de a csónakház is remekül hangzik.

– Hol van? – kérdezte.

– Tångenben – válaszolta az ingatlanos. – A bérleti jog eladó, úgyhogy csak sotenäsi lakcímmel lehet megvenni. De önnek van olyan.

Most Augustön volt a bólogatás sora.

– Egészen idillien hangzik. Szívesen megnézem.

Az ingatlanos szélesen elmosolyodott.

– Akkor most kéne odamennünk – mondta, és elkomolyodott. – Még azelőtt vethetne rá egy pillantást, mielőtt a tångeni strandot megszállja a Missing People.

– A Missing People? – kérdezte August.

– Az – felelte az ingatlanos. – Tudja, a tulaj csónakháza közel van ahhoz a helyhez, ahol Agnes Eriksson eltűnt. A Missing People ma fésüli át a strand és Klåvholmen területét. Az időzítés nem az erősségük.

Vágott egy grimaszt. August rámeredt.

– Szerintem a Missing People nagyon értékes munkát végez – mondta.

Az ingatlanos igyekezett helyeslően bólogatni.

– Persze. Nem is úgy értettem, csak arra gondoltam, hogy… – Elhallgatott, és röstelkedve lesütötte a szemét. – Na, megnézi a csónakházat? – kérdezte. – Utána esetleg csatlakozhat a keresőpartihoz is.

Ez egyszerre hangzott kihívásnak és gúnyolódásnak.

August hagyta, hogy a gondolatai elkalandozzanak. Mindenütt csak Agnes Erikssonról lehetett hallani. Már a boltban is a történteket kommentálták a vásárlók. Ilyenkor vált különösen nyilvánvalóvá, hogy August kívülálló. Nem ismerte Agnest, nem volt vele semmilyen kapcsolata.