Pósa Lajos

Nagyapó Meséskönyve

Mesék és versek

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN  978-615-6377-37-1

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft, 2021

Tartalomjegyzék

Haragosan mormol

Szöszke Lili

Csitt, valamit súgok, hékám!

Peti szerencséje

Levelet ír Rózsika

Ernő, Ödön, Ilonka

Falusi reggel

A mumus

Nagy út

Nagyapó sípja

Ferike - Mariska

A kis egér farkinczája

Anya születése napjára

Virág nyílik

A vörösbegy

A dalok királya

A felsült róka

A tündér és a virágok

Susog a szellő

A dalos béka

“A Nagyapó meséskönyve” írói:

Abonyi Árpád
Bársony István
Barta Irén
Benedek Elek
Berta néni
Bródy Sándor
Egri György
Endrődy Sándor
Fáy J. Béla
Faylné Hentaller Mariska
Fülöp Áron
Gárdonyi Géza
Gerő Károly
Herczeg Ferencz
Herman Ottóné
Herrmann Antal
Hetyey Gábor
Jókai Mór
Kecskeméti
Kóbor Tamás
Komócsy József
Kozma Andor
Krasznainé
Makai Emil
Mocsáry Béla
Murai Károly
Nógrádi Pap Gyula
Pósa Lajos
Rákosi Viktor
Sebők Zsigmond
Simonyi Zsigmond
Szomaházy István
Tábori Róbertné
Thury Zoltán
Tóth Béla
Tutsek Anna
Ujfalusi Sándor
Zsiga Elek

Haragosan mormol.

Haragosan mormol
A hullámos tenger:
- Mit akarsz a parton
Te, kicsike ember?
- Három ágú horgom
A vizbe bocsátom:
Czethalat akarok,
Zöld-szemű barátom!
- Hátha nem jön czethal!
- Akkor itt a gyöngyház!
- Hátha az se lenne!
- Lesz helyette majd más!
Megfogok egy hajót.
Fel is ülök rája,
Elmegyek a messzi
Óperencziára.
Megnézem a tündér
Hires birodalmát,
Haza hozok, hipp-hopp!
Egy zsák arany-almát!

Szöszke Lili.

Szöszke Lili piros könyvet forgatott,
Nézegette egyre-másra a lapot.
Telistele csupa mese, csupa kép!
Hej! Egyik se mulattatja Lilikét.

Bús szemében megcsillantak a könnyek,
Haragosan dobta fűbe a könyvet.
- Mi a hiba? - Kérdi tőle a rigó.
- Nincsen benne alma, dió, mogyoró!

A százlevelü csudafű.

[...][1]

- Hallod-e, te kis leányka, tudom én, hogy mi járatban vagy: meg akarod gyógyítani az édes anyádat. Hát tudd meg, hogy az édes anyád betegségének csak egy orvossága van: a százlevelű csudafű. Ennek a fűnek éppen száz levele van, sem több, sem kevesebb, s fehér virága, olyan, mint a csillag. Ha fölkelsz, indulj ettől a fától napkeletre s estére egy kis házikóba érsz: onnét majd tovább igazítnak.

Az ősz öreg ember ezzel eltünt, Juliska felébredett s elkezdett gondolkozni az álmán. Hej, Istenem, ha úgy lenne, a mint az ősz öreg ember mondotta!

Telerakta a kötényét ennivalóval s ment egyenest napkeletre. Még egy hajításnyira sem ment, egy ösvényre talált. Beleállott az ösvénybe s ment előre, ki nem tért belőle s hát a mire esteledett, alkonyodott, megérkezett ahhoz a kicsi házikóhoz. Bemegy a házba, köszön illendőképpen:

- Adjon isten jó estét, öreg anyám!

Mert, hogy szavamat ne felejtsem, egy öreg asszony ült a tűzhely előtt.

- Adjon Isten, - fogadta az öreg asszony, - hát te hogy kerültél ide? Mi jóban jársz?

Mondja Juliska:

- Jaj, lelkem öreg anyám, nagy az én gondom: a százlevelű csudafüvet keresem, ha megtalálnám. Nehéz betegségben sínylődik az édes anyám s azt mondta álmomban egy ősz öreg ember, hogy csak attól gyógyul meg az édes anyám.

- Hm, szógám, azt én is szeretném megtalálni. Mert úgy nézz reám, hogy éppen hatszáz esztendős vagyok s háromszáz esztendeje sínylődöm én is, se nem élek, se nem halok. A százlevelű csudafűnek hallottam én is a hírét, de nem tudtam rátalálni. Hanem ezen az erdőn túl lakik az én néném, az talán útba igazít. Most csak maradj itt éjszakára. Vacsorázzál s feküdjél le, reggel majd tovább mehetsz.

Adott Juliskának jó vacsorát, vetett neki puha ágyat, aztán lefeküdtek.

Eltelik az éjszaka, fölkelnek s azt mondja az öreg asszony:

- No, édes leányom, ha találsz százlevelű csudafüvet, hozz nekem is bár egy szálat. Nesze, van egy aranydióm, ezt is neked adom, hátha veszed valami hasznát.

Megköszöni Juliska az ajándékot, elbúcsúzik, de a mikor indulóban volt hallja, hogy az öreg asszony szólít valakit: Hopp, Dorombos, kísérd ki ezt a leánykát!

Abban a pillanatban a kemencze háta mögül eléugrik egy tarka macska, Juliskához dörgölődzik s elindul előtte. Ment, mendegélt a macska, utána Juliska, s mikor egy keresztúthoz ért, ott megállott, az elsőlábát a napkeletre térő út felé nyujtotta, mintha mondta volna: arra, arra!

Elbúcsúzott Juliska a macskától is, ment, mendegélt az úton s addig meg sem állott, míg a rengeteg erdőből ki nem ért. Hát csakugyan ott volt egy kis házikó, kicsi házikóban egy még öregebb asszony. Lehetett az kilenczszáz esztendős.

Bemegy Juliska, köszön illendőképpen, az öreg asszony fogadja s kérdi, hogy mi jóban jár.

- Hej édes leányom, én hallottam hírét a százlevelű csudafűnek, azt is tudom, hol terem: Tündérországban, a tündérek kútja körül. Szedtem is volna én abból, de a tündérek úgy őrzik, mint a szemük világát. Én már sokszor szerencsét próbáltam, de közel sem eresztettek, mert a tündérek erősen haragusznak rám, a mióta ittam az örök élet vizéből. Mert az van abban a kútban. No, ha ittam, ezerszer is megbántam, mert sem nem élek, sem nem halok. Nehéz betegségben sínylődök, szeretnék meghalni s nem tudok. Hiszen csak egy szálat kapnék abból a százlevelű csudafűből, akkor nem bánnám az örök életet!

A közben vacsorát főzött, ágyat vetett az öreg asszony s vacsora után lefeküdtek.

Reggel azt mondja az öreg asszony:

- No, Juliska, látom, hogy a hugom is egy aranydiót adott, adok egyet én is, de ha szerencsével jársz, hozzál aztán nekem is egy szálat abból a csudafűből.

- Hozok, öreg anyám, hozok.

Megköszönte a szállást, az arany diót s indult Tündérországba.

Mondja az öreg asszony:

- Hát te mit gondolsz, te leányka? Ha olyan öreg leszel, mint én, akkor sem érsz gyalog Tündérországba. Pedig úgy tudd meg hogy én kilenczszáz esztendeje taposom a földet. Várj csak egy kicsit.

Kiszólt az ablakon:

- Hé, világ táltosa! állj elé!

S hát, Uram, Teremtőm, abban a pillanatban nagy nyerítéssel az ajtó elé toppan egy ötlábú vasderes paripa. Aranykantár a fejében, gyémántos nyereg a hátán, ezüstpatkó a lábán.

- Ülj rá!

- Jaj, Istenem! nem merek!

- Ne félj, csak ülj rá, nem esel le róla.

Aztán szólt a vasderesnek!

- Hallod-e, vasderes, a fejed s ez a leányka!

A vasderes intett a fejével, aztán szépen lehasalt a földre s mondta Juliskának: ülj reám, kicsi gazdám, ne félj.

De már most egy cseppet sem félt Juliska, ráült a vasderesre; az meg, hopp! egyet ugrott, kettőt szökött, neki vágott a levegőégnek, repült, mint a gondolat, zúgott-búgott a levegő a nyomában. Repült, repült a táltos erdők, mezők, tengerek felett s egyszerre csak elkezdett ereszkedni lefelé, szépen leszállott a földre.

Az ám, a földre. De milyen föld volt az! Mint a puha selyem. Selyemfű termett itt, selyemfű között aranyvirágok, csupa csengős aranyvirágok. Ha csak egy kicsit mozdult a szél, úgy csengettek, hogy Juliska azt hitte, a mennyországban van. Nem a mennyországban volt, hanem a tündérek országában.

Megszólalt a vasderes:

- Látod-e azt a kutat, Juliska?

- Látom, látom, hogyne látnám. Ragyog, mintha szinaranynyal volna körülkerítve.

- Azzal is van az: ez a tündérek kútja. Itt terem a százlevelű csudafű. Eredj csak oda, most nem őrzi senki.

Odamegy Juliska, lehajol egy százlevelű csudafű után s hát, a mint le akarja szakítani, honnét, honnét nem, melléje toppan egy tündérfiú.

- Ohó! mit csinálsz itt, hékás? Ez az én apám országa, hogy mertél ide jönni?

- Jaj, Istenem! - sírt Juliska - te bizonyosan a tündérkirály fia vagy.

- Eltaláltad, az vagyok. Jere az apámhoz. Itt maradsz holtig tartó nehéz rabságban.

Sírt szegény Juliska, hullott a könnye, mint a záporeső, s kérte, olyan szépen kérte a kis királyfit:

- Ne vigy rabságba, te királyfi, beteg anyámnak akartam vinni ebből a csudafűből. Nézd, van két aranydióm, neked adom, csak ereszsz szabadon s adj ebből a csudafűből.

- Kell is nekem a te aranydiód, - mondotta a királyfi. - Van az én apámnak ezer zsákkal, külömb, mint a tied.

- De már azt nem hiszem, - mondotta Juliska s elévette a két diót.

A mint elévette, hogy, hogy nem, mind a kettő felpattant s im halljatok csudát, két aranytollú madár volt benne. S ez a két aranytollú madár egyszerre elkezdett dalolni, de olyan szépen, hogy a királyfinak szeme, szája tátva maradt a nagy szívbeli gyönyörűségben.

Azt mondta Juliskának:

- Hallod-e, te kis lány, igazad van: nincs ilyen aranydiója az én apámnak. Szedj annyi csudafüvet, a mennyit elbirsz, csak add nekem ezt a két diót.

Bezzeg hogy adta jó szívvel Juliska. Egy szempillantásra tele szedte a kötényét százlevelű csudafüvel, azzal felült a vasderesre s hipp, hopp! ott leszek, a hol akarok, - egy szempillantásra ott volt a kilenczszáz esztendős öreg asszonynál.

Az öreg asszony egyszeribe orvosságot főzött egy szál fűből s csak egy cseppet ivott, nem volt semmi baja, egészen megfiatalodott.

Ment a másik öreg asszonyhoz, annak is adott egy szálat, az is mindjárt jobban lett. Hej, édes jó Istenem! örült Juliska. Sietett haza, a hogy csak győzték a lábai. No, éppen jókor érkezett. Erzsike már ott várta, leste a kapuban; vajjon jön-e már, mert szegény anyjuk még betegebb lett, mikor megtudta, hogy Juliska világgá ment.

- Hozom a csudafüvet! - kiáltotta messziről Juliska.

Ez volt csak az igazi öröm. Az édes anyjuk még aznap jobban lett. Aztán híre ment ország-világ a százlevelű csudafűnek, drága pénzen vették Juliskától. Nem nyomorogtak többet, volt minden, a mit szemük, szájuk kivánt.

Így volt, vége volt, mese volt.

Csitt, valamit súgok, hékám!

Csitt, valamit sugok, hékám!
Van nekem egy szép bokrétám.
Zúg az erdő, zúg a malom,
Azt zúgja, hogy neked adom.
Kis kertben, nagy kertben,
Balogparti berekben
A rózsafa termette...
Kis Petike viselje.

Én, Ilonka, csak azt súgom:
Köszönöm a rózsát, húgom.
Te kedves kis rózsás tenyér,
Kell-e egy kis vajas kenyér?
Siccz, te czicza! Jaj, jaj, jaj!
Mind lenyaltad, hol a vaj!
Mit is suttogsz, Ilonkám,
Oda van az ozsonnám!

A béka és a két daru.

(Mese.)

Hol volt, hol nem volt, volt egyszer két daru. Ez a két daru őszi vándorlás idején egy békával találkozott. A béka kérte őket, hogy vigyék őt is magukkal.

- Szívesen, - mondta a két daru - de hogyan? Repűlni nem tudsz. Ha tudsz valami módot, hogy velünk jöhess, jól van, elviszünk.

Ekkor a béka egy nádszálat vett elő:

- Fogjátok meg a nádszál egy-egy végét. Én majd a közepét fogom meg, így aztán útra kelünk.

Úgy is tettek, a hogy a béka mondta.

Ezt a csodát meglátták az emberek s eltünődtek rajta. Kérdezték is:

- Ki volt az az okos, a ki ezt így kitalálta?

A béka kevélyen odaszólt az emberekhez:

- Én voltam az az okos!

De bezzeg megjárta a nagy okosságával, mert a mikor megszólalt, a nádszálat kieresztette a szájából és a földön úgy odavágta magát egy tőkére, hogy soh’se kelt föl többet onnan.

A két daru krúgatva szállt tovább, messze, messze tengerekre, a hol ilyen okos békát nem találtak sehol.

Csali mese.

(A nyelvőr után.)

Hol volt, hol nem volt, hetedhét országon is túl volt, a korpakazalokon túlnan volt, az üveghegyeken innen volt; volt a világon egy ember. Egyszer az ember kiment a fiával szántani. Szántanak, szántanak; egyszer csak így kiabál a fiú az apjának:

- Hallja kend, édes apám, találtam egy kulcsot.

- Ejnye fiam, de jó volna, ha találnánk hozzá egy ládát.

Avval aztán tovább szántanak.

Kis vártatva megint fölkiált a gyermek:

- Ehol-e, találtam egy ládát.

Akkor aztán kinyitották; hát, uram fia! mi volt benne? egy kis rövidfarkú egér.

Ha ennek az egérnek a farka hosszabb lett volna, akkor a mesém is tovább tartott volna.

Peti szerencséje.

Szomszédúrék pajkos fia,