Azt hiszem, a kis herceg a vándormadarak
vonulását használta ki a szökésre.

Léon Werthnek

A gyerekektől elnézést kérek azért, hogy ezt a könyvet egy felnőttnek ajánlottam. Komoly okom van rá: ő a legjobb barát kerek e világon. Van egy másik magyarázatom is: ő az a felnőtt, aki mindent megért, beleértve a gyerekeknek szóló könyveket. A harmadik mentségem pedig az, hogy ez az ember Franciaországban él, ahol éheznek és fáznak. Az országnak most vigasztalásra van szüksége.{1} De ha ez a három magyarázat mégsem volna elegendő, akkor ezt a könyvet annak a kisgyereknek ajánlom, aki ez a barátom volt valaha. Hiszen egyszer minden felnőtt gyerekként kezdte. Úgyhogy módosítom az ajánlásomat:

Léon Werthnek,

az egykori kisfiúnak

I

Hatéves koromban csodálatos képet pillantottam meg egy könyvben, amely a dzsungelről szólt, s amelynek ez volt a címe: Valódi történetek. A kép egy óriáskígyót ábrázolt, amely felfalt egy állatot. Nézzétek csak, mutatok egy rajzot róla:

Abban a könyvben ezt írták: „Az óriáskígyók a zsákmányukat rágás nélkül, egyben nyelik le. Ezután csak alszanak és emésztenek, s hat hónap is eltelik, mire meg bírnak moccanni.”

Ezután jó hosszan elgondolkodtam a dzsungelbeli kalandokon, és színes ceruzával végül sikerült is megrajzolnom az első művemet. A saját 1. számú rajzomat. Ilyen volt:

Megmutattam főművemet a felnőtteknek, és megkérdeztem tőlük, hogy nekik nem félelmetes-e.

Mire azt válaszolták: „Miért kellene félni egy kalaptól?”

Pedig én nem is kalapot rajzoltam. A kép egy elefántot emésztő óriáskígyót ábrázolt. Szóval megrajzoltam az óriáskígyó belsejét is, hátha ezután a felnőttek is megértik. Hiszen nekik folyton mindent el kell magyarázni. A 2. számú rajzom így nézett ki:

Erre a felnőttek azt tanácsolták, hogy ne rajzolgassak óriáskígyókat se kívülről, se belülről, és jobban tenném, ha földrajzzal, történelemmel, matekkal vagy nyelvtannal foglalkoznék. Ezért mondtam le hatévesen a gyönyörű festői karrierről. Bátortalanná tett az 1. és 2. számú rajzom sikertelensége. A felnőttek soha semmit nem értenek meg saját maguktól, és a gyerekek számára fárasztó, hogy újra és újra mindent elmagyarázzanak nekik.

Más foglalkozást kellett választanom, így hát megtanultam repülőgépet vezetni. Szinte az egész világot átrepültem már. És a földrajz tényleg hasznomra vált. Megtanultam első pillantásra megkülönböztetni Kínát Arizonától. Ez nagyon hasznos, ha éjszaka téved el az ember.

Életemben eléggé sok komoly emberrel találkoztam. Sok időt töltöttem együtt felnőttekkel. Nagyon közelről láttam őket. És nem sokat javult róluk a véleményem.

Ha találkoztam olyasvalakivel, aki okosabban tűnt a többieknél, elvégeztem vele egy kísérletet az 1. számú rajzommal, amelyet mindig magamnál hordtam. Tudni akartam, tényleg érti-e a dolgokat. De mindegyik mindig azt válaszolta a rajzom láttán: „Ez egy kalap.” Úgyhogy le kellett ereszkednem az ő szintjükre. Bridzsezésről, golfozásról, politikáról vagy nyakkendőkről beszélgettem velük. Ezek a felnőttek pedig nagyon elégedettek voltak, mert megörültek neki, hogy megismerhettek egy értelmes embert…

II

Így hát egyedül éltem, anélkül, hogy bárkivel is igazán jót beszélgettem volna, míg hat évvel ezelőtt a repülőgépem meg nem hibásodott a szaharai sivatagban. A motorban romlott el valami. S mivel nem volt velem sem szerelő, sem légiutas, nekem magamnak kellett nekiállnom a javítás bonyolult műveletének. Ami számomra élet-halál kérdése volt. Hiszen a vizem alig nyolc napra volt elegendő.

Első éjszaka a puszta homokon aludtam, ezer kilométerre minden lakott helytől. Magányosabb voltam, mint egy tutajon veszteglő hajótörött az óceán közepén. Képzelhetitek, mennyire meglepődtem, amikor hajnalban egy furcsa, cérnavékony hangra ébredtem. Ezt hallottam:

– Kérlek… Rajzolj nekem egy birkát!

– Hogy mi?

– Rajzolj nekem egy birkát!

Úgy ugrottam fel, mintha villám csapott volna belém. Megdörzsöltem a szememet. Aztán jól megnéztem magamnak a hang gazdáját. És egy különleges kis fickót láttam, aki nagy komolyan figyelt engem. Később le is rajzoltam, ez a portré sikerült róla a legjobban:

De a rajzom természetesen messze nem olyan elbűvölő, mint amilyen a kis modell volt. Ami nem az én hibám. A festői karrierről lebeszéltek a felnőttek, amikor hatéves voltam, így hát semmit sem tudtam lerajzolni, kivéve az óriáskígyókat belülről vagy kívülről.

Tágra nyílt szemmel bámultam a jelenést.

Ne feledjétek, ezer kilométerre voltam minden lakott területtől. De az én kis fickóm nem tűnt elveszettnek, és nem úgy nézett ki, mintha mindjárt meghalna az éhségtől, a szomjúságtól vagy a félelemtől. Egyáltalán nem olyan volt, mint egy elveszett kisgyerek a sivatag közepén, ezer kilométerre minden lakott helytől. Amikor sikerült végre megszólalnom, azt kérdeztem tőle:

– Mit csinálsz te itt?

És megismételte, szinte suttogva, mintha valami igen komoly dologról lett volna szó:

– Kérlek… Rajzolj nekem egy birkát!

Ha a rejtély túlságosan letaglóz, nem merünk nem engedelmeskedni. Ezer kilométerre voltam az első lakott helytől, szinte a halál torkában, de bármilyen abszurdnak is tűnik, elővettem a zsebemből egy papírt és egy töltőtollat.

Azonban eszembe jutott, hogy én földrajzot, történelmet, matekot és nyelvtant tanultam, így kissé rosszkedvűen azt mondtam hát a kis fickónak, hogy nem is tudok rajzolni. Mire ő azt válaszolta:

– Mindegy. Rajzolj nekem egy birkát.

Mivel birkát még soha nem rajzoltam, inkább azt rajzoltam le neki, amire képes voltam. Egy óriáskígyót kívülről. És alaposan meglepődtem, amikor a kis fickó ezt mondta:

– Nem! Nem! Nem egy elefántot akarok egy óriáskígyóban. A kígyó nagyon veszélyes, és az elefánt nagyon nagy. Nálam pedig nincs elég hely. Birkára van szükségem. Rajzolj nekem egy birkát.

Így hát rajzoltam neki.

Figyelmesen megnézte, és közölte:

– Nem! Ez már nagyon beteg. Csinálj másikat.

Megcsináltam.

Erre a kis barátom kedvesen és elnézően elmosolyodott:

– Nézd… Ez nem birka, ez már kos. Szarvai vannak…

Rajzoltam neki egy újat.

De a többihez hasonlóan ez sem tetszett neki:

– Ez már túl öreg. Én olyat akarok, amelyik sokáig él.

Ekkor már fogytán volt a türelmem, mert mielőbb neki akartam kezdeni a motor szétszerelésének, úgyhogy lefirkantottam neki ezt:

És azt mondtam:

– Ez egy faláda. Benne van a birka, amit akartál.

Alaposan meglepődtem, amikor a kis bírálóm arca felragyogott:

– Ez az, éppen ilyet akartam! Gondolod, hogy sok füvet eszik?

– Miért?

– Mert nálam minden olyan kicsi…

– Lesz neki elég. Hiszen kis báránykát rajzoltam neked.

A rajz fölé hajolt:

– Nem is olyan kicsi… Nézd! Elaludt…

Így történt tehát, hogy megismertem a kis herceget.

III

Sok időbe telt, míg megtudtam, honnan érkezett. A kis herceg tőlem rengeteget kérdezett, de az én kérdéseimet mintha meg sem hallotta volna. A véletlenül elejtett szavai apránként tárták föl előttem a történetét. Így volt akkor is, amikor először szemügyre vette a gépemet (nem fogom lerajzolni a repülőmet, ez nekem túl nehéz volna), és azt kérdezte tőlem:

– Mi ez az izé?

– Ez nem izé. Ez képes repülni. Egy repülőgép. Az én repülőgépem.

Büszke voltam rá, hogy beavattam a repülési tudományomba. Ő erre felkiáltott:

– Azta! Te az égből estél le!

– Igen – feleltem szerényen.

– Ó, ez nagyon vicces!…

A kis herceg aranyosan nevetett, de ez most idegesített. Jobb szerettem, ha komolyan veszik a baleseteimet. Aztán hozzátette:

– Tehát te is az égből jössz! Melyik a bolygód?

Abban a pillanatban mintha fény derült volna a titokzatosságára, úgyhogy rákérdeztem:

– Ezek szerint te egy másik bolygóról jössz?

De nem válaszolt. Lassan bólintott, s közben a gépemet nézte:

– Igaz, ezzel nem jöhettél valami messziről…

Aztán jó időre elmerült a gondolataiban. Majd a zsebéből elővette a bárányos rajzot, és belefeledkezett a kincsébe.

Képzelhetitek, mennyire megragadta a képzeletemet ez a félig kimondott bizonyosság a „másik bolygókról”. Igyekeztem hát többet megtudni:

– Honnan jöttél, kis barátom? Hol van az a „nálam”? Hová akarod vinni a bárányt?

Elmélázott, majd ezt felelte:

– Az a jó a ládában, amit nekem adtál, hogy éjszakára az lehet a háza.

– Persze. És ha jól viselkedsz, adok neked zsineget is, hogy napközben meg tudd kötni. És hozzá egy karót.

Úgy tűnt, a javaslat megdöbbentette a kis herceget:

– Megkötni? Milyen nevetséges ötlet!

– De ha nem kötöd meg, akkor elcsatangol és eltűnik.

A kis barátom erre fölnevetett:

– Ugyan hová mehetne?

– Akárhová. Az orra után…

Ekkor a kis herceg elkomolyodott:

– Ez lehetetlen, nálam minden olyan kicsi!

És hozzátette, a hangjában talán egy kis szomorúsággal:

– Nálam bármerre mész, nem jutsz messzire…

A kis herceg a B 612-es aszteroidán