Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Bruce-nak, szerető nagybácsijától

«Meg kell adni, olyan fiú volt, aki szót fogadott s akinek szavában meg lehetett bízni...»

MÁSODIK FEJEZET A házi kutya

HARMADIK FEJEZET Karácsonyi némajáték

NEGYEDIK FEJEZET Jones kisasszony

ÖTÖDIK FEJEZET A tengerészkapitány

HATODIK FEJEZET A család becsülete

HETEDIK FEJEZET Vallás

NYOLCADIK FEJEZET Cow Farmba!

IX. FEJEZET Kiábrándulás

X. FEJEZET Mary

XI. FEJEZET A körhinta

XII. FEJEZET Hamlet vár

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Hugh Walpole

JEREMIÁS

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-683-6 EPUB
ISBN 978-963-559-684-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Jeremy

első kiadás: 1919.
az elektronikus változat az 1921. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Sir Henry Raeburn (1756 – 1823) Fiú és házinyúl
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Bruce-nak,
szerető nagybácsijától

«Meg kell adni, olyan fiú volt, aki szót fogadott
s akinek szavában meg lehetett bízni...»

A JÓ GYERMEK KÖNYVE

ELSŐ FEJEZET
A születésnap

1.

Vagy harminc évvel ezelőtt Polchester városában, a Narancs-utca felső végén, jobbkézről volt egy nagy kőház. «Volt», mondom; a váza még ma is megvan és azoknak, akik manapság benne laknak, azt hiszem, sejtelmük sincs arról, hogy valaha történt valami ebben a házban és szentül meg vannak győződve arról, hogy berendezésük sokkal különb, mint elődjeiké volt. Van gramofonjuk, pianínójuk és liftjük, amely a tányérokat a konyhából az ebédlőbe szállítja és odahátul egy kis motorgarázsuk is van, ahol az öreg fecskendő szokott állni, van továbbá egy igen modern kertjük ott, ahol valamikor a kis tó közepén a sohasem működő szökőkút merengett. Hadd örüljenek neki! Senki sem irigyli tőlük. Mai szemmel nézve, a Cole-család fölöttébb régimódi család volt és a kőház régimódi épület.

Itt született ifjú Cole Jeremiás 1884-ben, december 8-án, korán hajnalban. És 1892 december 8-án korán hajnalban még mindig itt tartózkodott.

Éppen felült az ágyban. A kakukkos óra az imént ütött ötöt s Jeremiás megállapította, hogy ebben a pillanatban, életében először, nyolcéves lett. Tegnap este azzal az izgatott várakozással feküdt le, hogy ha majd reggel felébred, egészen másvalaki lesz, mint aki volt. Noha mélyen aludt, álmát átszőtte ez az izgatott várakozás és most, hogy felébredt - mintha csak megkérte volna a kakukkot, hogy kiáltson rá, nehogy elaludja a nagy eseményt -, hálószobájának sötétségébe meredt és dobogó szívvel elmélkedett. Nyolcéves lett és most már ugyanannyi joga van a gyermekszobában álló lyukas karszékhez, mint Helénnek.

Ez volt az első gondolat, amelyben közelgő diadalának érzése határozott alakot öltött. Élete eddigi hét esztendejében állandóan viaskodott Helénnel, aki, felette igazságtalanul, egy évvel idősebb volt nála s konokul erre az igazságtalanságra hivatkozott, valahányszor Jeremiás azt állította, hogy időnként neki is joga van a fűzfavesszőből font karszékhez. Ezek a folytonos csatározások végzetesen feldúlták a házi békessége! s miután az idősebb családtagok hasztalan hangoztatták, hogy úriemberek mindig engednek a hölgyeknek, végül is békés megegyezésre került a sor: megállapodtak ugyanis abban, hogyha Jeremiás nyolcéves lesz, egyenlő jogú lesz Helénnel. Rendben van. Jeremiás belenyugodott. A fonott szék volt az egyetlen valamirevaló szék a gyermekszobában. Pompásan el lehetett helyezkedni benne ott, ahol a fűzfavesszők az erős használattól kikoptak. A szék éppen olyan magas volt, amilyennek lennie kellett: igen tetszetősen recsegett, ha az ember hintázta magát benne - és elvégre... Helén mégis csak leány volt.

De Jeremiás mégsem volt teljesen áthatva diadala érzésétől. Mialatt ásítozva üldögélt ágyában - közben hátának közepe viszketni kezdett s torka egészen kiszáradt -, csalódottan állapította meg, hogy ő még mindig a tegnapi Jeremiás. Nem volt ugyan egészen tisztában azzal, hogy mit is várt voltaképpen, de nem érezte azt a megnyugtató büszkeséget, amelyre el volt készülve. Talán még nagyon korán volt.

Megfordult, karjára hajtotta a fejét s miközben félig elmormolta, félig elgondolta a karosszékre vonatkozó reményeit, újból elszenderült.

A fürdőkádba csurdogáló víz megszokott zajára ébredt. Szobája napfényben fürdött s az öreg Jampot, a dajka, aki nevét a lekváros fazékhoz hasonlatos alakja miatt kapta s becsületes neve egyébként Prestonné volt, szokása szerint rákezdte:

- No, Jeremiás úrfi, nyolc óra, elég volt a lustálkodásból... talpra... gyerünk fürödni.

Jeremiás pislogva meredt rá:

- Azt kellene mondani, hogy «Isten éltesse, Jeremiás úrfi!» - jegyezte meg. Aztán egy hirtelen szökkenéssel kinn termeti az ágyból, átsietett a folyosón, betaszította a gyermekszoba aj Iáját s elhelyezkedett a fonott karszékben, mezítláb, diadalmasan rúgkapálva.

- Helén! Helén! - kiáltotta. - A székben ülök.

Senki nem felelt.

- Nyolcéves vagyok - kiáltotta újból - és beültem a székbe.

Prestonné lélekszakadva tipegett utána.

- Ó, maga haszontalan fiú..., halálos hűtés..., hálóingben...

- Nyolcéves vagyok - mondta Jeremiás akaratosan rá - és addig ülök itt, ameddig akarok.

Helén megjeleni a gyermekszobában. Kócos hajfonata vállát verdeste s orra, mint ilyenkor kora reggel, vörösen virított.

- Dada, ne engedje! Mondja meg neki, hogy nem szabad. Én nem bánom, akárhány éves vagy is. Ez az én székem. Mama azt mondta...

- Nem igaz, nem mondta. Mama azt mondta...

- De igenis mondta. Azt mondta...

- Mama azt mondta, hogy ha...

- Nem igaz. Tudod, hogy mama azt mondta...

Jeremiás úgy érezte, hogy méltóságán aluli ez a közönséges civakodás. Ilyesmi leányoknak való, ö különb valamennyiüknél. Felkelt a székből és emelt fővel odaáll! a sárga kakadumintás vörös török szőnyegre, a pattogó tűz elé.

- Tartsd meg a széket magadnak - mondta. - Én most nyolcéves vagyok és már nincs szükségem rá... De - tette hozzá -, ha szükségem lesz rá, az enyém lesz.

Jeremiás zömök, pisze orrú fiú volt. Világosbarna, gyér és merev haját nehezen fogta a kefe, úgyhogy ha megnedvesítették is. felágaskodott ott, ahol legkevésbé várta volna az ember. Jó nézésű, kerek, barna szeme szép volt, de azért Jeremiást általában nem lehetett csinos fiúnak mondani: nyaka, orra pedig egyenesen nevetséget keltett. Túlságosan nagy szája volt s álla erősen előreugrott. Alkalomadtán nyakasan kitartott véleménye mellett, sőt durcáskodott is, ámbár, ha mosolygott, arca sugárzott a nyíltszívűségtől. A családban Helén volt az egyedüli szép gyermek, aminek a kislány teljes tudatában volt. A Cole-család tagjai sohasem voltak szemrevaló emberek.

Jeremiás a kandalló előtt állott - olyan helyzetben, mint ahogy atyjától látta, - vagyis kurta lábait szétvetette, fejét felszegte és kezeit hátratette.

- No, Jeremiás úrfi - folytatta a dajka -, az ember lehet nyolcéves, de azért nem kell mindjárt az első percben engedetlenkednie. A fürdője már kész és ha mezítláb jár, meghűl. Mindig mondom, hogy húzzon papucsot és ne várjon a fürdővel addig, amig Helén kisasszony és Mary kisasszony akar fürdeni. Jól tudja, hogy öt perc múlva itt a reggeli, még pedig kolbász, mert ma születésnapja van és minden hideg lesz…

- Kolbász?

Jeremiás abban a pillanatban végigszáguldott a folyosón, ledobta hálóingét és már bent ült a fürdőkádban. Kolbász! Oda volt az elragadtatástól. Kolbász olyan ritka volt náluk, még születésnapokon sem volt mindig, és ma, hűvös reggelen, pattogó tűz mellett... és gyümölcsíz is lesz talán - és aztán a mindenféle ajándék!

Milyen boldogság! Miközben a törülközővel a hátát dörzsölte, csodálatos keresztényi szeretet hatotta át a feje búbjától lábujja hegyéig. Helén beülhet a székbe, ha akar; Mary öltöztetheti és vetkeztetheti a Morgó nevű nagy posztókutyát, az ö kizárólagos és kedvelt tulajdonát, ahányszor csak jólesik; Jampot a fülébe dughatja a törülköző összesodort csücskét, lekefélheti a kemény kefével a haját és ő egy szót sem fog szólni. Amy néni megcsókolhatja és ő nem fog szemmel láthatólag undorodni, sőt az ellen sem fog tiltakozni (s ez volt a legnagyobb áldozat), hogy Mary addig olvasson fel éneklő hangján az AIice Tündérországban című meséskönyvből, ameddig csak bírja szusszal... A kolbász-hír igen megpuhította a szívét.

Ingben és kurta kék nadrágban, meredező üstökével, nadrágtartóit huzogálva állott a folyosón és kiabált:

- Helén, kolbász lesz! Születésnapom van! örülsz?

Erre a barátságos kérdésére Helén haragos hangja volt az egyetlen felelet: - Ne ráncigálja úgy - porolt Jampottal -, fáj! - De még ez sem csökkentette Jeremiás keresztényi ellágyulását.

Mikor aztán felöltözött és jókedvűen újra a kandalló előtt állott, egyszerre úgy érezte, hogy valami félelem szállja meg. Tudta, hogy az Ajándékok pillanata közeleg; tudta, hogy igen rövid idő múlva sok-sok csókot kell adnia és kapnia, hogy újra, meg újra el kell mondania: - Köszönöm szépen, köszönöm szépen! -, hogy szokás szerint megint csak képtelen lesz úgy megköszönni az ajándékokat, mint ahogyan elvárják tőle. Helén és Mary ilyen alkalmakkor sohasem voltak zavarban. Sőt örültek a sok csókolózásnak, ölelkezésnek és beszédnek. Bárcsak úgy egyszerűen elvehetné az ajándékokat, aztán kilopózhatnék a szobából és csak az ajtóból szólna vissza egyszerre valamennyiüknek, hogy - Köszönöm! - és ezzel el volna intézve minden.

Egyre fokozódó elégültséggel szemlélte a dús reggelizőasztalt, a nagy, pirosrózsás teáskannát, a sötétkék levesestányérokat, az üvegkorsót, teli édes, aranyló gyümölcsízzel; egy hatalmas kenyeret, melynek repedezett héjjá alól kifehérlett puha bélé, a jókora darab kemény vajkockát, melynek tetejét egy tehén és egy fa képe díszítette. Jeremiás egyízben látta a konyhában azt a famintát, amivel a szakács ezt a csinos mintát kiformálta. Ott volt továbbá az ö saját ezüstpohara, amellyel keresztapja, Trenchard kanonok ajándékozta meg, továbbá ezüstkanala, amelyet Sámuel bácsitól kapott, ugyancsak keresztelői ajándékul. Mindez ragyogott és tündöklött a tűz fényében. A teáskatlan halkan duruzsolt a kandallón és Márta, a kanári, vidáman énekelt kalitkájában az ablaknál. Voltaképpen senki sem tudta, hogy a kanári hím, avagy nőnemű-e, nevét egy kedves szobalányról nyerte, aki most a kertész felesége volt.

Itt volt azután a gyermekszoba többi ismert dolga. A kilyukadt török lábszőnyeg a könyvszekrény előtt, a fényesre kopott hintaló, amelynek hátuljából karácsonyfadísz szerű szőrcsimbók lógott; a bábuház, amely most elhagyottan búsongott, mert Helén túlságosan nagy és Mary túlságosan okos volt már ahhoz, hogy vele játsszon; azután képek: «Templom karácsony reggelén» (mindenki kitátotta rajta a száját, meri karácsonyi éneket énekelt és magyalvesszőt tartott a kezében), Méltóság és szemtelenség (Landseer nyomán), «A pásztorok és az angyalok» és A könnyű dandár támadása. A gyermekszoba annyira zsúfolva volt történelemmel, hogy Jeremiás egy egész hét alatt sem tudott volna mindent elbeszélni. Ott volt az a hely, ahol Jampot ujját megharapta, amiért atyja aztán megrakta a papucsával; ott volt az a sarok, ahol büntetésül állniuk kellett (Jeremiás pontosan tudta, hány vitorlás hajó, hány hullámbarázda és hány lenyugvó nap van a falkárpiton, a szoba sarkának ezen a helyén: három hajó, tizenkét hullám, két egész és egy fél nap); ott volt az a hely, ahol a tintásüveget a cipője sarkán összetörte és az a lábszőnyeg ott az ablaknál, ahol Mary egyszer felolvasott neki, mikor a foga fájt s ő nem tudta, vajon a felolvasás okoz-e nagyobb gyötrelmet vagy a fogfájás; és a többi, végnélküli sorozata az érdekfeszítő történeti eseményeknek.

Jeremiás visszaemlékezéseinek fonalát hirtelen félbeszakította Gladys, aki kezében a levesestállal megjelent. Gladys csak mindenesleány volt, de ennek ellenére igen gömbölyded s most a lépcsőmászás, valamint az alkalomszülte el- érzékenyedés folytán lélegzetéből kifogyva, feneketlen zsebéből valami szurtos borítékot húzott elő és az asztalra tette.

- Isten éltesse, Jeremiás úrfi! - vigyorgott ... - Uram bocsá’, hol a fejem? Elfelejtettem a kanalakat - s ezzel eltűnt. Az ajándékozás megkezdődött.

Jeremiás egy pillanatig viaskodott magával, hogy mit csináljon: bevárja-e, míg az ajándékok mind egy rakáson lesznek, avagy külön-külön vegye elő őket, ahogy a keze ügyébe kerülnek. A szurtos boríték csábította. Felvette. Nem igen tudta elolvasni a boríték macskakaparását, de megsejtette, hogy ezt akarja jelenteni: «Gladys, Jeremiás úrfinak». Csillogó zsinórral összefűzött és a szivárvány minden színében pompázó kartonlap volt benne. Nyilván valami karácsonyi emlék lehetett, mert egy hóban álló templom és himbálózó harangok voltak rajta. Jeremiás mindamellett nagyon megörült neki.

E bevezetés után gyorsan fejlődtek az események. Először is Helén és Mary jelentek meg, ragyogó, ünnepélyes, titokzatos arccal - Helén öntudatos magatartással, míg Mary pápaszemes szemét meregette, mint valami mélyelméjű bagoly.

Mivel Jeremiás, amióta csak eszét bírta, is merte Maryt, nem is vette észre, hogy valami feltűnő volna rajta. De valójában Mary különös külsejű gyermek volt. Igen vékony termetű, nagy fejű, elálló fülű; szemüveget hordott, sárga, hullámos haját szorosan hátrafésülte. Hatalmas kezei messziről vöröslőitek s homlokát szeplők tarkították. Egyszóval, olyan gyermek volt, aminőt százával láthat az ember. De azért szája és a szeme körüli vonások erős jellemre vallottak s noha csak hétéves volt, valóban súlyos könyveket olvasott (ez idő tájt éppen az «Ivanhoe»-t bújta...), egyszóval: lángész volt.

Életének főszenvedélye - szerencsétlen és kényelmetlen szenvedélye - Jeremiás bátyja volt. Folyton zaklatta és gyötörte a fiút, féltékenykedett rá; napokig elduzzogott, ha úgy vélte, hogy Jeremiás előnyben részesíti Helént. Mary mindenki szemében talány volt, «nehéz» gyermek számba ment, aki a családnak egyik tagjához sem hasonlít, - kivéve talán Sámuelt, Cole úr sógorát, aki festő volt, de nem tudott zöldágra vergődni s ezért különös embernek tartották.

Mivel Mary ebben az időben mindössze hétéves volt, nem lehet állítani, hogy a család túlságosan nyugtalankodott volna különösségei miatt. Amy néni rövid véleménye ez volt: Nos, ha majd felnő, bizonyára ügyesebb lesz a szegény gyermek; s noha Cole úr egyházközségének tagjai mindig csak úgy beszéltek Maryről, mint «a nevetséges Cole-leányról», hüledezve meséltek apró történeteket a leányka szellemi képességeiről s aztán könnyedén így fejezték be: «Örülök, hogy Alice (vagy Janka, vagy Matild, vagy Anabel) nem olyan ügyes, mint ő. Az ilyenek agyondolgozzák magukat ifjúkorukban s aztán, ha felnőnek...»

Mary eközben élte a maga maganyus eleiét. Senkihez sem csatlakozott, csak Jeremiáshoz Gyenge testalkatú volt és örökké fázott; ezért idejének jórészét azzal töltötte, hogy a gyermekszobában beletemetkezett valami könyvbe, miközben pipaszár lábszárait melengette a kan dalló rácsán.

Egészen másfajta leány volt Helén. Dús kékesfekete hajkorona díszítette fejét, nagy fekete szeme, sűrű szempillái, vékony, fehér nyaka, Kis lába valóban csinossá tették. Máris szeretett szépen öltözködni, elbájolta az idegeneket, a felszeg segédlelkészeket, akik gyakran megfordultak atyja házában, a szegényeket és gazdagokat, a fiatalokat és öregeket. Melegszívű volt, de nem telkes, értelmes, de nem ügyes, résztvevő, de nem érzelgő, türelmetlen, de nem fegyelmezetlen. Jóformán mindenkit és mindent szeretett, de senkivel és semmivel sem törődött valami túlságosan. Szeretett templomba járni, minden vasárnap teljesítette a vallás megkövetelte kötelességeket és zsebpénzének a felét jótékony célra adta. Bőkezű volt, de sohasem pazarolt, szeretett jól enni, de nem volt falánk. Tisztában volt azzal, hogy csinos s hogy valamikor szép lesz és örült neki, de sohasem volt szerelmes önmagába.

Amy néni, aki mindig mindenbe szerelmes volt, az ő jelenlétében is elmondogatta jóegynéhányszor a látogatóknak: - Látott már valaha kedvesebb teremtést Helénnél? - Ezzel elérte, hogy Helén megerősödött önbizalmában és arra a gondolatra jutott, hogy ö csakugyan csinos, hogy Amy néni bolond s hogy az élet egészben véve kellemes, de semmi sem túlságosan fontos. Igen jó lábon állott Jeremiással, de egyáltalában nem játszott szerepet életében, sőt gyakran szembeszállóit vele - egyszerűen azért, mert mélységesen meg volt róla győződve, hogy különb nála. Sokat adott a maga tekintélyére. Ez a tekintély eddigelé nem volt vitás, de Jeremiás lassan felnőtt. Helén, ha nem is látta tisztán, megsejtette, hogy nehéz idők előtt áll.

Helén és Mary a reggelizőasztalra tették ajándékaikat és hátraléptek, hogy lássák a hatást.

- Megnézzem? - kérdezte Jeremiás.

- Igen - felelték a leányok.

Három csomag volt az asztalon: egy nagy «boltbeli» és két kicsiny, házi papirosba göngyölve, házi kezektől házi zsineggel összekötve. Jeremiás rögtön felfogta a helyzetet. A «boltbeli» csomag a mama pénzén vásároltatott és csupán «állítólag» volt a leányok ajándéka; a két kis csomag maguknak az ifjú hölgyeknek kézimunkáját tartalmazta, akik az utolsó hat hónap folyamán mindenkinek szemeláttára dolgoztak rajta, néha ugyan lehetőleg titkolózva, de még gyakrabban - mivel már megunták a munkát - teljes nyíltsággal.

Jeremiás érdeklődése csaknem kizárólag a «boltbeli» csomagra irányult, amelyben, külsejéből ítélve, katonák lehettek; de ismerte a játék szabályait és a barna papirosával kérkedő nagy csomagot mellőzve, ünnepélyesen a két kicsiny, házi csomaghoz nyúlt.

Felbontotta a kötegeket. A következő dolgok kerültek napfényre: egy halványzöld, piros rózsákkal mintázott asztali futó és egy sárga pamutból horgolt vastag szalvétagyűrű.

- Ó! - kiáltotta Jeremiás -, éppen ezt kívántam. (Atyja is mindig ezt mondta a maga születésnapján.)

- Igazán? - kérdezték Mary és Helén.

- A gyűrűt én horgoltam - folytatta Mary.

- Egy kicsit piszkos, de később úgyis bepiszkolódott volna. - Szorongva leste, hogy vajon Jeremiás nem részesíti-e előnyben Helén ajándékát.

Jeremiás is idegesen nézte őket, hogy nem várják-e tőle, hogy megcsókolja őket. Ehelyett keze fejével megtörölte a száját s gyorsan beszélni kezdett:

- Jampot most már tudni fogja, hogy melyik az enyém. Mindig a másét adja nekem. Mindig előttem lesz, meg az a zöld dolog is.

- Ez az asztal közepére való - szakította félbe Helén.

- Igen, tudom - mondta Jeremiás gyorsan. - Ez is mindig előttem lesz, mint a Maryé, ha nagy leszek és minden ... Ne bontsam fel most a másikat?

- Igen, felbonthatod - mondták a leányok, lemondva arról, hogy az ünnepély középpontjában álljanak és hirtelen átalakultak kíváncsiságtól lángoló nézőkké.

De Mary még egyszer visszatért a tárgyra.

- Tetszik az enyém?

- Hogyne, nagyon!

- Jobban, mint a Heléné? - akarta kérdezni, de uralkodott magán. Ehelyett így szólt:

- Olyan sokat dolgoztam rajta; már azt hittem, nem leszek kész vele idejében.

Jeremiás rémülten látta, hogy Mary rohamra készülődik. Csók volt a levegőben. Mary feléje lépett; de akkor, Jeremiás végtelen megkönnyebbülésére, nyílt az ajtó s megjelentek a család idősebb tagjai. Megmenekült!

Papa, mama, Sámuel bácsi és Amy néni jöttek be - kezükben ajándékokkal, arcukon születésnapi türelem és a «Ma tehetsz, amit akarsz, kedvesem!» kifejezése.

Cole Herbert tiszteletes úr negyvenéves volt, az utolsó tíz év folyamán a polchesteri St. James rektora s a közel jövőben további előléptetésre volt kiszemelve. Szokatlan dolog, hogy valaki harmincéves korában rektor legyen, de a tiszteletes úr nagy vallási képességekkel rendelkezett, bámulatosan szívhez szóló prédikációkat tartott és nem szeretett többre gondolni, mint amennyit látott. Kitűnő apa volt - a szónak elvont értelmében, de a plébánia sokkal több dolgot adott neki, semhogy akárkivel is túlsókat foglalkozhatott volna.

Cole-né asszony gömbölyded, de nem formátlan hölgy, a legbékésebb hölgy volt egész Európában. Semmi sem hozta ki a sodrából. Nyugodtan vitorlázott az élet tengerén olyan veszedelmes szirtek között, mint a gyermekek, a cselédek, férjének prédikációi, egyházközségi látogatások, a csütörtöki fogadónapok, a mészáros, az esperes felesége, a kanonokok feleségei, a polchesteri időjárás, számlák, ruhák, más asszonyok ruhái és a többi. Némely gonosz indulatú ember ostobának tartotta, pedig leánykorában szerette Trolope-nak a Cornhillben megjelent novelláit, szelíden helytelenítette «Jane Eyre»-t s bámulta Tennysont, úgyhogy nem lehetett azt állítani, hogy irodalmi műveltség híjával van.

Cole-né asszony takarékoskodott a háztartáspénzzel, szerette gyermekeit, csak enyhébb természetű botrányokról beszélgetett és tökéletesen boldognak érezte magát - az elképzelhető legnyugalmasabb módon.

Testvére, Trefusis Amy kisasszony, egészen másféle teremtés volt: könnyű - testre és lélekre egyaránt. Viharosan siklott át a dolgok felületén, az elérzékenyülés könnyen bekövetkezett nála s gyakran könnyekre fakadt valami könyv

Jeremiás. vagy az időjárás miatt, a maga felületes módján mélységesen tisztelte a vallást s voltaképpen - noha halálosan megrémült volna, ha valaki megmondta volna neki - semmi egyébbel sem törődött, csak önmagával. Mindig sötétszínű és magas vállú ruhában jár, elegáns kalapot viselt és apró láncokat rakott magára, amelyek minden mozdulatára megcsörrentek. Lelke mélyén félelemmel és bizalmatlansággal viseltetett minden gyermek iránt, de ezt ő maga sem tudta. Ellenben teljesen tisztában volt azzal, hogy félelemmel és bizalmatlansággal viseltetik bátyja, Sámuel iránt.

Sámuel úr teljesen érthetetlen jelenség volt a hagyományokban élő Trefusis-család szemében. Csalódtak benne attól a pillanattól fogva, amikor - harmincöt évvel e történet kezdete előtt - a polchesteri latin iskolába kezdett járni. Továbbá csalódtak benne, mikor tanulmányait Winchesterben és Oxfordban, a Christ Church főiskolán, folytatta. Festőnek készült, elszakadt a családtól és Párisba ment művészetet tanulni. Rengeteget koplalt, csaknem éhen veszett, nagy nehezen visszakerült hazájába s aztán hirtelen Polchesterben bukkant fel ismét, előbb atyján, majd sógorán élősködött, a város környékén festegetett, cinikusan beszélt a polchesteriekről, azután újból festett és istentelen megjegyzéseket tett a püspökre, az esperesre és valamennyi kanonokra, végül megint csak festett és semmiképpen nem akart távozni sógora házából. Kövér, lompos alakja természetesen megbotránkoztatott mindenkit, kék blúzt hordott, mikor «kint» járt s néha papucsban ment végig a Narancs-utcán.

Botrányos dolog volt ez, de hát mit csináljon az ember, ha egy rokona megköti magát és nem akar elmenni a házától? - Legyetek rajta, hogy borotválkozzék legalább! - mondták a kanonoknék. De olyan ember még nem született, aki rá tudta volna venni Trefusis Sámuelt, hogy olyasmit cselekedjék, amihez nem volt kedve. Néha három álló napig nem borotválkozott. Kétségtelen, hogy Sámuel úr a világon van. Ezt a tényt nem lehet letagadni. Még szerencse, hogy nem fest idegen nőket; előnyben részesíti a virágokat és a teheneket és a polchesteri fákat; noha Sampsonné asszony, az esperes felesége, aki egyszer egy vízfestményét kiállította az Akadémián, azt szokta volt mondogatni, hogy sohasem látott semmit, ami oly kevéssé hasonlítana virágokhoz, tehenekhez és fákhoz, mint ezek a képek. Trefusis Sámuel szerencsétlen flótás és ami a legborzasztóbb, cseppet sem törődik vele. Senki sem veszi meg festményeit, de ő nem bánja és ami a legcsúnyább, kineveti a rokonságát, akiken élősködik. Felesleges volna többet mondani személyéről.

Helén, Mary és Jeremiás mindig elbűvölő jelenségnek tartották Sámuel bácsit, noha a korukat jellemző éleslátással rájöttek, hogy lecsúszott ember, piszkos ember és nem szereti a gyermekeket. Igen ritkán szólt hozzájuk; egyszer magánkívül volt mérgében, mikor felfedezte, hogy Mary belenyúlt a festékeibe - nővére, Amy, azt állította, hogy valószínűleg a festékeit sajnálja, nem a szegény gyermeket - s nyilvános helyen egynéhányszor kinyilatkoztatta abbeli véleményét, hogy sógorának olyan gyermekei vannak, aminőket megérdemel.

Mindamellett Jeremiás mindig érdeklődött iránta. Szerette kövér, gömbölyű alakját, zord, gondozatlan, szürke üstökét, piros papucsait, kék blúzát, nem ritkán festékfoltos arcát és a zsebében csörgő pénz hangját. Annyi szent, mulatságosabb alak, mint Amy néni.

Itt voltak tehát mindannyian ajándékaikkal és születésnapi arcukkal.

- Felbontsam neked, kedvesem? - kérdezte valaki, - természetesen Amy néni. Jeremiás tagadólag rázta a fejét és tovább huzgálta a zsineget. Hatalmas ollót adtak a kezébe. Végre napfényre kerültek az ajándékok: egy ezüstóra (a paptól), egy festékdoboz (a mamától) és egy sötétkék és aranyos imakönyv vastag, puha bőrtokban (Amy nénitől).

Jeremiás természetesen el volt ragadtatva. Milyen régen kívánt egy éppen ilyen szép alakú órát és egy festékdobozt! Még Amy néni imakönyvének puha tokja és ezüstös könyvjelzője is elragadta. (De mért nem ad Amy néni soha valami okos dolgot?)

Kipirult arccal, ragyogó szemmel álldogált, egyik kezében az órát, a másikban a festékdobozt szorongatta.

Aztán elhangzottak a megjegyzések: «Ne piszkáld az ujjaddal, kedves Jeremiás, különben letörik a körmöd» és Azt hiszem, a kerék jobb lett volna, mint a tubus; ez olyan ragadós és «Ezzel a nagybetűs nyomással játszva megtanulhatod az imádságokat; nagyon kedves tőled, Amy!»

Jeremiás ezalatt leszögezte, hogy Sámuel bácsitól semmit sem kapott. Kissé elszorult a szíve, - nem az ajándék miatt, hanem mert szerette Sámuel bácsit. De egyszerre megszólalt Sámuel bácsi valahonnan a háta mögül:

- Hunyd be a szemedet, Jeremiás! Ne nyisd ki, míg nem szólok! - aztán meglehetősen nyersen: - Nem, Amy, hagyd! Tudom, mit akarok, köszönöm!

Jeremiás erősen behunyta a szemét. Oly szorosan, hogy szempillája szinte befelé fordult és vörös fénycsíkok villantak fel előtte. így állott legalább egy évszázadig, mély sötétségben, néma csendben, azután Mary felkiáltott: Ó! és összecsapta kezeit; ez a kiáltás olyan izgatottá tette, hogy tenyerébe vájta volna körmeit, ha a múltban nem rágódott volna rajtuk oly következetesen, hogy nem maradt belőlük szinte semmi. Várt, várt, várt. Nem nyolcéves, nyolcvanéves volt, mikor Sámuel bácsi végre-valahára így szólt: - Most már nézhetsz.

Jeremiás felnyitotta a szemét és megfordult; egy pillanatig a gyermekszoba is barátságtalan vörös fényben úszott az előbbeni erőszakos szemlehunyástól. Aztán látott. A szőnyegen egy falu terült el, igazi falu, hat vöröstetejű, zöldablakos és fehérpitvaros ház, középen templom, rajta torony, ebben egy icipici harang, kert, virágzó gyümölcsfákkal, zöld pázsittal; utca, mészárszékkel, postahivatallal és fűszeresbolttal, falusiak: Noé, Noéné asszony és apró Noé-gyermekek, mező, tehenekkel, lovakkal, kutyákkal, majorság, kis csibékkel, sőt két disznóval...

Jeremiás elakadt lélegzettel meredten bámult.

- Ezt Németországban gyártják - mondta Amy néni, aki. hacsak tehette, megfosztotta a dolgokat érdekességüktől.

Azután vidám beszélgetés kezdődött. Jeremiás egy szót sem szólt. De Sámuel bácsi megértette.

- Örülök, hogy tetszik neked - mondta és elhagyta a szobát.

- Örülsz neki? - kérdezte Helén.

Jeremiás még mindig hallgatott.

- Kolbász, kolbász! - kiáltotta Mary, mikor a vigyorgó Gladys kellemes illatú tállal a kezében a szobába lépett.

De Jeremiás még erre sem fordult meg. Csak állott és ámult-bámult...

2.

A születésnapok lényegéhez tartozik, hogy nem tartják meg az egész napon át korareggeli ünnepélyes jellegüket. Polchesterben harminc év előtt nem volt mozgóképszínház, színház sem, csak alkalmi műkedvelői előadás a gyűlésház termében és hébe-hóba egy-egy bűvészmutatvány. Ezenkívül éppen ezen a napon Cole úr és Cole-né asszony valami parokiális teadélutánra készülődtek és rendkívül el voltak foglalva. Trefusis kisasszonynak látogatásokat kellett tennie és Sámuel bácsi természetesen elpárolgott, így aztán a születésnap hirtelen közönséges nappá lanyhult, amelynek csak a kezdete volt rendkívüli. Innen van, hogy általában oly sok születésnap végződik könnyekkel.

De Jeremiás, mint máskor is, mindenben belenyugodott. Képes volt hangosan sírni olyan dolog miatt, mint például a fűzfából font szék birtoklása, mert alapjában véve nem sokat törődött vele; de hallgatott, ha valóságos dolgokra került a sor. A falu pedig a valóságos dolgok egyike volt, lelke legmélyéig átérezte birtoklásának gyönyörét. Honnan tudta Sámuel bácsi, hogy ő lelke mélyén - olyan mélyen, hogy önmaga sem tudott róla - ilyesmit kívánt? Harminc év előtt még nem voltak ilyen gyermekjátékok, mint amilyenek manapság vannak, - csodálatos vasutak, amelyek körül a gyermekszobán, állomások érintésével, Monte-Carlóból Párizsba szaladnak; bábuk, amelyek annyira hasonlítanak a valóságos divathölgyekhez, hogy még manikűröző szerszámot is adnak velük, körmeik ápolására; kicsiny motoroskocsik, amelyek mérföldeket futnak a padlón, anélkül, hogy lejárnának. Jeremiás semmit sem tudott ezekről a dolgokról s boldogabb volt úgy, hogy nem tudott róluk. Szemében valóságos csodává nőtt ez a falu ... Nem Németországból jött, mint ahogy Amy néni mondta, hanem egyenesen az égből, De Jeremiás még többet gondolt Sámuel bácsira, mint a falura. Mikor Helén, Mary és Jampot kíséretében délutáni sétájukra indultak, még egyre ezen töprengett: hogyan tudhatta Sámuel bácsi? Sok vesződségbe került, amíg olyan messziről elhozta? Vajon rossznéven vette-e, hogy nem köszönte meg?

Ezen töprengett, amikor Jampot hirtelen rátört ezzel a kérdéssel: - Merre menjünk sétálni? - Ma születésnapja van, választhat. Jeremiás nem habozott. Szerinte csak egyetlenegy séta volt a világon, amely messze felülmúlta mind a többit; a Narancs-utcán lefelé egyenesen, azután megint csak egyenesen a piacon keresztül, el a városház mellett, a virág- és gyümölcsárusok bódéi mentén és a zöld ernyő alatt üldögélő banánárus öregasszony mellett és a játékosbolt előtt, ahol színes léggömbök, porcelánkutyák és bólogató majmok voltak kitéve, a Fő-utcán felfelé, a templomudvar kavicsos terepére, ahonnan a házak között le lehetett látni a gyümölcsöskertekre, aztán a székesegyház és a rétek - a Pol-folyó felé lankásodó rétek… s végül a Gyümölcsöskert-utcán át megint vissza a Narancs-utcába.

Ez a séta minden bájt és gyönyörűséget egyesített magában, de közönségesen nem volt engedélyezve, mert Jeremiást mindig erőszakkal kellett vonszolni a boltok és a vásártéri bódék között, meg a székesegyház mögötti sétányon, ahonnét láthatók voltak a folyón libegő hajók, a réteken legelő tehenek, juhok és bárányok… a gyönyörűségek gyönyörűségei.

Elindultak...

Harminc esztendő előtt bámulatosan szép volt a tél Polchesterben. Ma már persze nincs kemény tél, sem dér, sem hó, sem karácsonyéji ének és zene, sem hóember, sem korcsolyázás a Pol hátán. Akkor még megvoltak ezek a dolgok. Azon a napon kemény, csillogó dér lepte be a földet; a nap kerek vörös tányérként világított bágyadtan, erőtlenül a sápadt ködön át, amely nem volt elég erős hozzá, hogy elnyomja világát. A levegő olyan volt, mint a borsosmenta hűs, édeses íze. Polchester városa úgy hatott, mint egy kék kályhaellenzőre festett kép, a székesegyház tornyai vörösen váltak el a szürke égtől; a levegőben aszott levelek szaga érzett s a távolban felhangzó kiabálás olyan szabályos volt, mint a menetelő katonák lábdobogása. A székesegyház órája hármat ütött, mintha ezt kiáltotta volna: «Szézám, nyílj meg!» Más. kisebb templomok órái városszerte megismételték a felhívást. Az égbolt lassanként aranyszínűvé vált és titokzatosan világított az utcai lámpák üvegén keresztül és a nap bíbor-, sáfrány- és írisz színű lepelbe burkolózott. «Hoppla-hoppla-hó!» kiáltotta a bőrárus ember az utca felső végén.

- Most aztán lépjünk ki, Jeremiás úrfi - mondta Jampot -, mert sohasem érünk haza. Tudhattam volna, hogy a lehető leghosszabb utat fogja választani. - Jöjjön, Mary kisasszony, no - ne ténferegjen úgy!

Jeremiás tengerészsapkájában es kék matróz ruhájában messze Jampot fölölt állónak érezte magát, miért is csak ennyit mondott: - Ugyan, ne háborgasson, dada! - s aztán egy lélegzetre hozzátette: - Szaladjunk le a dombon, Mary - s mielőtt valaki egy szót szólhatott volna, lent voltak a Narancs-utcában, mintha valami kútba zuhantak volna. A nap lenyugodott, az aranyos látóhatár elborult, - bíborszínű világosság csorgott lábaik körül és lassan, lomhán felcsapott a magas, fekete házakra.

Mary szerette az ilyesmit, mert magára maradhatott Jeremiással. Hogy egy pillanatot se vesztegessen el, gyorsan rákezdte:

- Meséljek neked, Jeremiás? új mesét tudok. Hol volt, hol nem volt, volt egyszer három kisfiú, akik egy erdőben éltek és egy vén boszorkány megette őket és a királyleány, akinek egy rakás drágaköve volt és fehér lova és gyönyörű, aranyos ruhája, eljött és a hó esett és a boszorkány...

Mary mindig így szokta. Szeretett érdekes történeteket mesélni Jeremiásnak; ez meg nem bánta, mert oda se hallgatott és közben a maga gondolataival foglalkozhatott.

A séta folyamán arra a döntő elhatározásra jutott, hogy kizárólagos birtokába veszi a falut: senkinek sem lesz szabad hozzányúlni. Senki nem rendezheti a színes fákat a kertben, senki nem adhat nevet a Noé-család tagjainak, nem kongathatja a templom harangját s nem fejheti meg a teheneket. Ez mind az ő kizárólagos joga lesz. Ennek a láncnak a végiggondolása kapcsán felfedezte, hogy ő voltaképpen nagyon hasonlít Istenhez. Isten is felforgatja fenekestől Polchestert, megsemmisíthet egy házat itt, egy másikat amott, egyetlen csapással romba döntheti a gyűlésházat és mennykővel sújthatja az almáskofa ernyőjét. Nos hát - ezt ő is megcselekedheti a maga falujával, önérzettől duzzadva lépdelt. S most megérkezett Kirké szigetére, már mini Thompson urnák, a vásártérutcai ékszerésznek, kirakata elé, az üveghez nyomta az orrát s mikor Jampot nógatni kezdte, hogy jöjjön már, nem is hederített rá.

Láthatta a gyémántokat, amelyek ragyogtak, mint a vízcseppek a napsugárban, és a gyöngyöket, amelyek olyanok voltak, mint a tejcseppek s a rubinokat, amelyek vércseppekhez hasonlítottak. De most nem gondolt a gyémántokra, gyöngyökre és rubinokra - csak a falujára gondolt. Meg fogja húzni a templom harangját és aztán az egész Noé-család elindul - a kapun ki, a kerten le, a falu utcáján fel... Nem bánja azt se, ha valamelyik Noé-ivadék lusta lesz és inkább otthon akar maradni a gyümölcsöskert virágzó fái alatt. De mégsem... nem fogja tűrni... Olyan volt, mint Isten... A mészáros is velük mehet, sőt akár néhány tehene is. Egyszóval, valóban Istennek érezte magát.

Most Mary szava hangzott a fülében:

- És aztán mindnyájan csokoládét ettek fehér krémmel és vörös krémmel és gombostűkből szopogatták ki és voltak kemény falatok és puha falatok és a királyleány - most béke volt, ugye emlékszel. Jeremiás? A boszorkány elvarázsolt, fűtötte a kemencét - fekete ajtója volt - fűtötte, mint egy szakács és fűtötte-fűtötte, de akkor hirtelen zaj hallatszott...

És a másik oldalról Jampot szava hangzott fel:

- Maga haszontalan fiú! Itt álldogál, hogy mindenki megbámulja. - csak azért, mert a születése napja van. Szeretném, ha nem volnának születésnapok és ha rajtam állna, nem is lennének.

Jeremiás elfordult Thompson úr kirakatától és fitymáló mosollyal felelt:

- Én nagyobb vagyok, mint maga, dada. Ha én nem akarnék menni, nem mennék és senki sem tudna elvinni a helyemről.

- Jó, jó, csak jöjjön már.

- Ne légy olyan ostoba, Jeremiás! - mondta Helén nyugodtan. - Ha egy rendőr jönne és megparancsolná, hogy menj, el kellene menned.

- Nem én, nem mennék - mondta Jeremiás.

- Akkor börtönbe dugnának!

- Hát dugjanak!

- Fel is akasztanak talán.

- Hát akasszanak fel.

Ennél tovább nem lehet menni az érvelésben. Hellén vállat vont: - Ostoba vagy.

Aztán mentek mindnyájan tovább.

Jeremiás úgy találta, hogy a mindenhatósághoz hasonló hatalmának új érzése némileg csökkenti a vásártér gyönyörűségeit, habár a virágpiac virágai elragadóan pompáztak színeikben; a játékosbolt kirakatában újfajta disznó volt kitéve, amelyik a farkát emelgette és lekonyította megint és az almáskofa kövérebb volt, mint valaha s vastag, sárga banáncsomók lógtak sűrűn a feje fölött. Felmentek a Fő-utcán és a templomudvarba értek. Félnégy volt és a székesegyház harangjai délutáni imára kongattak. A templomudvar házai sápadt sárga fényben fürödtek; a székesegyház előtt elterülő hosszú zöld pázsiton vékony, fekete árnyak nyúltak, óriási ujjakként a székesegyház kapujára mutatva. Olyan csendes volt itt minden, hogy a harangszó visszhangja ide s tova verődött a templom és a házak közt - megborzolva a magas szilfákat, összevegyülve a vetési varjak békés károgásával.

- Ott van Sampsonné asszony - mondta Jeremiás. - Amy néni azt mondja, hogy gonosz asszony. Maga is azt hiszi, dada? - Érdeklődve nézte a kövér alakot. Ha ő igazán Isten volna, tengerinyúllá változtatná. Ez a gondolat annyira tetszett neki, hogy felkacagott.

- Maga haszontalan fiú, jöjjön már! - mondta Jampot, aki mindig gyanakodott, ha Jeremiás nevetett.

- Ha nagy leszek, meghúzom a harangokat - mondta Jeremiás - és pedig éjfélkor, úgyhogy mindenkinek a templomba kell menni, amikor nem akar. Ha nagy leszek, mindent megteszek, ami csak jólesik.

- Nem, nem fogsz mindent megtenni - mondta Helén. - Papa és mama sem tudnak megtenni mindent, amit akarnak.

- De igenis, meg tudják tenni - mondta Jeremiás.

- Nem, nem tudják! Ha tudnák, megtennék

- Meg is teszik! - vágott vissza Jeremiás. - Ostoba vagy!

- Ostoba vagy magad - felelte Helén nyugodtan, mert igen jól tudta magáról, hogy nem ostoba.

- No, de most már elég volt, gyerekek! - mondta Jampot.

Jeremiás önbizalma tetőpontjára hágott, mikor a templomudvart körüljárva, a székesegyház hátulsó részéhez értek. Tudom, hogy az itt feltáruló kép ma már úgy Jeremiás, mint a magam szemében természetes arányaira zsugorodott össze. De a férfi, bármekkorára nő is, sohasem felejti el gyermekkori vízióinak méreteit, pompáját, bámulatos különösségét.

Jeremiás látta a régi kastély fal maradványait, a zöld felületet, amely tapadó zuhatag- ként omlott alá a székesegyház magasából, a lenyugvó nap sugaraiban a csupaszágú fák között csillogó folyó kék szalagját, a hosszú, fekete árnyakat, amelyek lassan-lassan ráfeküdtek a színekre, mintha valaki mindent felgöngyölt és a következő napra félretett volna; látta a fasor fagyos barna vonalát, a túlsó partot, amelyet a víz felől szántóföldek és sövények szegélyeztek, míg a túlsó oldalon erdős dombláncban végződött, amely feketén vált le az aranyló égboltozatról. És ünnepi csend terült mindenre! Mikor a gyermekek megálltak, hallhatták a madárfiókák csicsergését, a száraz levelek és ágak ropogását, a madarak és négylábúak surranását, amint tanyájukra igyekeztek. A fekete ágak közül felhangzó varjúkárogás mintha biztosítani akarta volna az embert arról, hogy ez a világ mindörökre nyugodalmas, mindörökre magányos és elzárt lesz; a fekete erdő fölött vörös fényben leáldozó nap fehér ködtömegeket torlasztott fel itt és amott, szinte azért, hogy eltűnését elleplezze. Egyre mélyebb lett a csend, az utolsó fénysugár reszketett a folyón és kialudt a dombon.

- No, gyerekek, most aztán előre! - mondta Jampot, aki akarata ellenére maradt ki idáig és tudta, hogy holnap reggel csúzzal fizet meg érte. És most történt, hogy Jeremiás ember- feletti hatalmának érzése, amely korán reggel abban a pillanatban született meg, amikor a fonott karszékbe beült - fejlődésének csúcspontjára hágott. Szétvetett lábakkal álldogált, nézte homályba boruló világot és érezte, hogy valamit... valami nagyot tudna cselekedni…

Egy dolgot mindenesetre megcselekedett. Tudniillik nem engedelmeskedett Jampotnak.

- Nem megyek - mondta -, még nem akarok.

- Maga gonosz fiúi - kiáltotta Jampot egyre fokozódó ingerültséggel, mert már fázott az esti hidegben és nagyon szeretett volna meginni egy csésze forró teát és nagyon szeretett volna székében kényelmesen elhelyezkedni. - Mikor mindenki olyan jó volt magához ma és ajándékokat kapott és mindent... pfuj, szégyen, gyalázat!

Jampot szerencsés asszony volt, mert nem volt semmi fantáziája. Jeremiásban e pillanatban csak egy haszontalan kis fiút látott, aki el van kapatva és akit meg kellene fenyíteni.

Valamelyik fekete varjú, amelyik elalvás előtt még egy utolsó tekintetet vetett lombtalan ágáról, egy halandó lelket látott, aki dacol a mindenséggel. Fölöttébb rokonszenvesnek találta.

- Megmondom a mamájának - kesergett Jampot. - Jöjjön már, Jeremiás úrfi, legyen jó fiú.

- Ugyan hagyjon békében, dada! - felelte Jeremiás türelmetlenül. - Olyan komédiát csinál!

Jampot ebben a pillanatban hirtelen megérezte, hogy Jeremiás fölébe kerekedett és hogy soha többé nem keritheti a hatalmába. Nyolc évig vezette Jeremiást, szerette is a maga módján; járatlan volt talán a világ útjain, de járatos a dajkák útján, amely csupa megadás és megadás, és hébe-hóba tágította Jeremiás látókörét…

- Csináljon amit akar, Jeremiás úrfi! - mondotta. - Hála Istennek, nem sokáig lesz már dolgom magával. Most szeptemberben iskolába kerül és akkor majd meglátjuk, mi lesz a maga gonosz büszkeségével.

- Iskola? ... - fordult feléje Jeremiás, tágra nyílt szemmel.

- Iskola? ... - meredt valamennyiükre.

Mintha összedőlt volna a világ. Lelkében össze-visszakeveredett az ujjongás és a rettegés, az elragadtatás és az elhagyatottság. A régi létfeltételek és régi látóhatárok hirtelen megsemmisültek... Milyen kicsiny lett egyszerre a pompás falu. Kísérőire pillantott, vajon megértik-e, hogy mi dúl most a lelkében. De a többiek ügyet sem vetettek rája.

Engedelmesen megindult velük hazafelé. Születésnapja elérte csúcspontját…

MÁSODIK FEJEZET
A házi kutya

1.

Jeremiás nyolcadik születésnapjának tele híres, havas tél volt. Glebeshire sohasem teljesítette gyermekeinek fehér karácsonyokra vonatkozó óhajtásait és Polchester éghajlatának nedves meleg és sűrű köd volt az uralkodó vonása és az 1892. évben született csecsemők mindnyájan havazás idején látták meg a napvilágot, olyannyira, hogy bizonyára napjaik végeztéig emlegetni fogják: - Amikor mi gyerekek voltunk, akkor voltak ám a havas telek!

A havazás éppen a Jeremiás születésnapját követő napon kezdődött, eleinte tétovázva, apró szürke, majd ragyogó fehér pihék szállingóztak, majd eltűntek s nyomukban nedves foltok ütöttek ki az átázott, barátságtalan földön. Ezen a napon a hó még nem maradt meg és egy álló hétig nem is tért vissza; de aztán hófergeteg csapott le a vidékre s két nap és két éjjel ki sem bocsátotta karmaiból. A gyerekek a gyermekszoba ablakaiból nézték, orrukkal apró karikákat nyomva az ablaküvegre és elragadtatva bámulták a fergetegbe vesző alakokat, a bérkocsikat, a tengerinyulas embert, a tejesembert, a postást, akik megannyi bátor kalandorokként szinte az életükért viaskodtak.

A gyerekek két álló napig ki se mozdulható lak a házból és ennek az volt a természetes következménye, hogy a második nap délutánján olyan hangulatban voltak, mint a megkötözött és láncukat húzó-vonó, csörgető kutyák.

Tagadhatatlan, hogy Jeremiás unalmas pajtás volt ama délután óta, amikor meghallotta, hogy jövő szeptemberben iskolába kerül. A dolog rettentő eseménynek tűnt fel előtte; mintha a végleges vég lett volna. A többiek szemében, akik a közvetlen jelenben éltek, oly távolinak tűnt fel mindez, hogy alig tudták számba venni. Csak Mary szeretett volna érzékenykedni, de szigorúan leintették. Ez ellen aztán nem tehet semmit...

Jeremiás hirtelen arra az érzésre ébredt, hogy testvéreitől el van szigetelve. Más hivatása van! ők lányok, ő fiú. Ők nem értették sem aggodalmait, se vágyait: rémülten látta, hogy társ nélkül áll. A szakadatlanul hullongó hó kinevelte az unalom ellen folytatott küszködéseiket, A gyermekszoba órája hármat ütött s ők arra gondoltak, hogy még két teljes óra hiányzik a következő étkezésig. Mary, vörös orral - mert az ablaküveghez nyomta -, roppant szemüvegén keresztül figyelmesen nézett Jeremiásra és leste a kedvező pillanatot, amikor szóba hozhatja: hátha felolvasna? Tudta, hogy Jeremiás ki nem állhatja a felolvasást; de úgy tett, mintha nem tudná.

Jeremiás kétségbeesetten meredt Helénre, aki méltóságosan ült a fonott székben s egy apróka zsebkendőt szegélyezett.

- Kalózt játszhatnánk - javasolta Jeremiás -, elkülönítve magát, hogy jobban felkeltse figyelmét. De Helén nem felelt.

- Vagy itt van a kunyhó az erdőben - ha jobban szeretitek - tette hozzá udvariasan. Jeremiás nem tudta, mi baja. Ha Jampot nem hozta volna szóba az iskolát, e pillanatban boldogan játszik vala falujával. A falu előtte terüli el a gyerekszoba padlóján - a Noé-család teánál ült a gyümölcsöskertben, a mészáros figyelmesen bámult ki boltja ajtajából, három tehén és egy juh a templom architektúrájába volt elmerülve.