A regény fikció, melyet valódi személyek inspiráltak,
a történetet pedig BB Easton 44 fejezet 4 férfiról című regénye vezette fel. Bár a környezet, a legtöbb bemutatott szituáció, valamint a fizikai és viselkedésbeli tulajdonságok valóban jellemzőek az igazi Knightra és BB-re, a részletek,
a párbeszédek és a mellékszereplők pusztán a képzelet
szüleményei.

A káromkodások, az erőszak, a részletesen leírt szexuális aktusok, valamint a fiatalkorú bűnözés témái miatt ezt
a könyvet nem ajánljuk a tizennyolc éven aluliak számára – sőt, valószínűleg teljesen el kellene rejteni előlük.

Ezt a könyvet az első fiúnak ajánlom,
akit valaha szerettem.

Annak, aki tudta, hogy jobbat érdemlek nála.

Annak, aki megmentett azzal, hogy elengedett.

Annak, aki miatt iskolapszichológus lettem.

Sajnálom, hogy nem tudtalak helyrehozni.

Megpróbáltam.

Bemutatkozás

Ha olvastad a 44 fejezet 4 férfiról című kötetemet, akkor ismerős lehet a stílusom. Szarkasztikus vagyok, és gyakran káromkodok. Szexi és szórakoztató dolgokról írok. Megalázóan őszinte nyíltsággal beszélek mindenről, és semmit nem érdemes túl komolyan venni, ami elhagyja a számat. Az isten szerelmére, abban a könyvben olyan szavak is voltak, amik nem szerepelnek a szótárban. Csak úgy kitaláltam őket.

Amikor leültem, hogy megírjam Knight történetét – ezt a sztorit –, őszinte akartam lenni. Szerettem volna megmutatni, hogy milyen volt úgy istenigazából tizenöt éves, munkásosztályból származó lánynak lenni, aki egy túlzsúfolt, alulfinanszírozott állami középiskolába járt a kilencvenes évek végén. Ahhoz, hogy ezt megtehessem, tudtam, hogy érzékeny témákat kell majd feszegetnem – az egyik leghangsúlyosabb a tizennyolc éven aluli szex, de a könyvemben megjelenik továbbá a rasszizmus, a homofóbia, az öngyilkosság, a drogok, az alkohol, a bandák, a fegyverek, a különböző testmódosítások, a zaklatás, a családon belüli erőszak, a kamaszterhesség, az evési zavarok, a mentális betegségek, az első szerelmek, az első veszteségek és a sima elveszettség érzése. Számomra ilyen volt a középiskola – és bár tudtam, hogy kemény dolgokat fogok boncolgatni, ami megviseli az embert –, a saját pimasz és jókedvű stílusomban akartam írni ezekről a tapasztalatokról.

De ők leszarták, hogy mit akarok.

Knightot és BB-t a valóságban sem a szabálykövetésükről ismerték, és ez alól a karaktereik sem voltak kivételek. Elég hamar rájöttem, hogy ez nem egy újabb memoár lesz. A szereplők egyszerűen nem engedték. Ha azt mondtam nekik, hogy: „Most balra kell fordulnotok”, ők csupán beintettek, és ezt felelelték: „De mi jobbra akartunk kanyarodni, úgyhogy most arra megyünk.” Végül kihajítottam az ablakon a történészkalapomat – amúgy sem illett rám soha –, és csak próbáltam velük lépést tartani. Igyekeztem ismerős környezetbe helyezni őket, próbáltam rekonstruálni a megtörtént eseményeket, erre Knight és BB azt tette, amiben a legjobbak voltak – mentek a saját kibaszott fejük után.

Szóval az elsősorban a bal agyféltekét használó embereknek, akik tudni akarják majd, hogy a könyv mely részei igazak, és melyek a képzelet szüleményei, csak annyit mondhatok, hogy az olvasottak nagy része valóban megtörtént, ami pedig mégsem, az annyira illett a karakterekhez, hogy nagyon könnyen előfordulhatott volna a valóságban is.

Fontos megjegyezni, hogy az összes mellékszereplő keveréke azoknak, akiket a középiskolában ismertem – Frankentinik, akiket mindig legalább két közeli ismerősöm jellemző fizikai és személyiségtulajdonságaiból raktam össze. Bármi hasonlóság egyetlen élő emberrel is, pusztán véletlen lehet. Emellett minden nevet megváltoztattam – az iskola és Knight tetoválószalonjának nevét is –, ráadásul az események idővonalát is összesűrítettem, hogy minden beférjen egyetlen iskolai tanévbe. Így jobban haladt a történet.

A folyamat közben megtanultam, ha elengedem egy kicsit a valóságot, a szereplőim képesek szabadabban kifejezni magukat, mint a való életben. Ilyen szempontból ez a sztori sokkal őszintébb, mintha szigorúan a tényleg megtörtént eseményeket meséltem volna el. Behatol Knight és BB lényének és lelkének legmélyére, bemutatja, milyen volt igazából a középiskolám, és láthatjuk az összes szörnyű és gyönyörű dolgot, amik valóban megtörténtek, amikor a felnőttek nem figyeltek.

Ez a regény az én igazságom. Csak nem száz százalékban az igazság.

1. rész

1.

Pozitív. Pozitív. Pozitív.

Az első napom volt a tizedik osztályban, és eldöntöttem, hogy nem leszek ideges. Hogy eszelősen boldog, pozitív dolgokra fogok gondolni. Szárnyalni akartam a Peach State Középiskola ismerős folyosóin az acélbetétes bakancsomban, és öntelten vigyorogni, mert biztos voltam benne, hogy ez lesz az az év, amikor Lance Hightower végre bevallja, hogy őrülten szerelmes belém. Muszáj, hogy így legyen.

Nem szerettem volna azon vergődni, hogy már az általános iskola óta igyekeztem smárolni ezzel a fiúval, sajnos sikertelenül, ahogy azon a tényen sem fogok fennakadni, hogy tizenöt éves koromban még mindig nem voltak melleim. Nem, inkább az őrülten spontán és igencsak nagy nyilvánosságot kapott jelenetről fantáziálok majd, ahogy Lance megkéri a kezemet. Végül is, épp akkoriban tudtam meg – köszönhetően az apám egészségtelen megszállottságának a CNN csatornával kapcsolatban –, hogy Georgiában teljesen legális a kamaszházasság, amennyiben mindkét félnek írásos engedélye van legalább az egyik gondviselőjétől. Nekem nem lesz gond ezt elintézni, mivel már tizenkét éves koromban tökélyre fejlesztettem az anyám aláírásának hamisítását.

Ráadásul átkozottul jól éreztem magam, mert tudtam, hogy sikerült kiválasztanom a tökéletes szerelést, amiben visszatértem az iskolába. A védjegyemmé vált fekete bakancsom és vastag tusvonalam a helyére került; egy elképesztően menő és király fekete neccharisnyát viseltem a kedvenc túl-rövid-az-iskolába farmer rövidnadrágom alatt; a szürke haspólómon egy indie együttes logója volt, akikről egészen biztos voltam benne, hogy még senki nem hallott; ráadásul a karjaimat gyakorlatilag az oldalamhoz szegezte az ezernyi fém, gyöngy és bőr karkötő súlya. Plusz nyáron elkezdtem dohányozni (ezúttal tényleg), és a rövidebb, merészebb, szögletesebb frizurám tonnányi bókot kapott, még Lance-től is (pont ez volt a lényeg).

Természetesen az összes pozitív gondolatom kiröppent az ablakon, mihelyst odaértem a templomparkolóba, hogy elszívjak egy szál cigit az órák közötti szünetben.

Nem volt titok a Peach State Középiskolában, hogy ha valami rosszat akartál csinálni, csupán annyit kellett tenned, hogy elsétálsz a diákok parkolójában álló rozsdás járgányok mellett, átlépsz egy védőkorlát fölött, és bemész a fák közé. Ennyi. A túloldalon ott találtad magad egy varázslatos, erdős csodaországban, amit templomparkolónak neveztek. A kölykök erre a helyre menekülhettek a túlzsúfolt, alulfinanszírozott állami fenntartású oktatási intézmény elnyomása elől, mert itt szabadon nevethettek, cigizhettek és szórakozhattak (még akkor is, ha erre csupán hét percük volt). A templom régóta üresen álló egyhelyiséges kápolna volt, amit lassan visszakövetelt magának az erdő, a parkolója pedig csak afféle kavicsos folt, de egy csapat lázadó kamasznak a mennyországot jelentette.

Vagy legalábbis ezt hallottam. Igazából korábban soha nem merészkedtem ki a templomparkolóba iskolaidőben, de éreztem, hogy ez az én évem lesz. Egyszerűen tudtam, hogy a fák túloldalán megtalálom az én társaságomat. A művészlelkű, nagyszájú, szabad szellemű kamaszokat, akik hozzám hasonlóan szeretik az alternatív rockzenét, az avantgárd művészetet és a fényképészetet. A társaságot, akik tárt karokkal fogadnak, meghívnak, hogy üljek az ő asztalukhoz az ebédszünetben, és olyan hatalmas bulikat csapnak, amiket eddig csak a tévében láttam.

Helyette tudod, mit találtam? A legijesztőbb emberi lényeket, akiket valaha a hátán hordott a föld. Bassza meg! Ezek a kölykök menők voltak, nagy M-mel és huszonhét ő-vel. Többszínűre festették a hajukat. Piercingjeik voltak. Rikító vörösre rúzsozták a szájukat, ami nekem soha nem állna jól a hajszínem meg a bőrtónusom miatt. A kiegészítőik pedig... több fojtó nyakláncot és szegecses övet láttam, mint valaha. Az egyik lány kantáros farmert viselt; a nadrág szárait levágta, és az egyik vállpántot nem csatolta be. Nem punk-rock voltam – hanem Punky kibaszott Brewster.

Legalább a bakancsom vintage, a szemhéjtusom pedig hibátlan volt. Ebben biztos voltam. Tízéves korom óta tökéletesítgettem azt az átkozott macskaszemet. Amíg jó jegyeket szereztem, a hippi szüleim igazából leszarták, hogy mennyi festéket kentem magamra, vagy mit vettem fel, vagy mennyit káromkodtam a vacsoraasztalnál. (És a vacsoraasztal alatt a tálcát értem, amit bevittünk a nappaliba a tévé elé.) Szóval meghúzódtam az oldalvonalon, és igyekeztem nem bámészkodni, miközben a cigimbe és abba a reménybe kapaszkodtam, hogy legalább egy személy megcsodálja majd a szemfestő művészetemet.

Figyeltem, ahogy a srácok markolják és fogdossák a barátnőiket, és néztem, ahogy a barátnők gigantikus mellei fel-le ugrálnak minden kuncogásnál.

Lefogadom, hogy rendszeresen szexelnek, gondoltam. Mindegyikük.

Hirtelen felforrósodott az arcom, és viszketni kezdett a nyakam.

Tessék, most meg elpirultam. Fantasztikus.

Lehajtottam a fejem, és a bakancsomra szegeztem a tekintetem, amit gond nélkül láttam, köszönhetően annak, hogy tök lapos volt a mellkasom.

Miért nem menő már a heroinos tyúk külső? Talán visszajön majd a divatba. Könyörgöm, jöjjön vissza a divatba!

A templomparkolóban mindenki úgy nézett ki, mint Drew Barrymore, én meg úgy, mintha valaki mosolygós fejet meg szeplőket rajzolt volna Drew Barrymore kisujjára.

Elvileg abban egyeztem meg a legjobb barátnőmmel, Juliet Ihával, hogy itt találkozunk, de néhány perc hiábavaló várakozás után elég nyilvánvalóvá vált, hogy megint cserben hagyott.

Biztos épp Tony kocsijának ablakait lehelik be valahol.

Juliet felnőtt férfival járt együtt, aki legalább tíz éve bukott ki a középiskolából, és látszólag úgy tűnt, soha nincs semmi sürgős elintéznivalója. Az a hátborzongató faszkalap mindig ott ólálkodott, ahol mi voltunk, és rendszerint az öreg, rozoga Corvette-jének támaszkodott, mint valami színész, akit kiválasztottak a „potenciális gyerekmolesztáló” szerepére az egyik 1985-ös kampányfilmben. Határozottan rossz érzéseim voltak Tonyval kapcsolatban, de Juliet nagyon kedvelte, ráadásul a fickó elég idős volt ahhoz, hogy cigarettát vegyen nekünk, úgyhogy befogtam a számat.

Épp el akartam taposni a dekkemet, hogy szomorúan visszakullogjak a suli épületébe, amikor éreztem, hogy két erős kar átölel hátulról. Az egyik kéz a bordáimra csúszott, a másikkal pedig a térdemnél fogott meg, és a levegőbe emelt. Mielőtt elordíthattam volna magam, hogy „erőszak!”, feldobtak egy óriás vállára úgy, hogy a fenekem az égnek meredt. Csak akkor döbbentem rá, hogy a fogvatartóm a halhatatlan szerelmem, Lance Hightower, amikor rácsapott a hátsómra, és felnevetett azon a fenségesen lágy hangján, amitől mindig felhevült a testem, és elolvadtam.

A rohadék Lance Hightower. Istenem, maga volt a tökéletesség. Lance-szel egy évfolyamra jártunk, de ő jó tizenöt centivel magasabbra nőtt, mint a felsőbb évesek többsége, ráadásul máris úgy nézett ki, mint egy igazi férfi. A hapsinak már tizenöt évesen is borostás volt az arca. Bár úgy nézett ki, mint valami sötét hajú Disney herceg, Lance punk-rock ikon volt. Mindennap ugyanolyan lezserül vagányan öltözött: kopott fekete Converse cipőt, kopott fekete farmernadrágot és kopott fekete kapucnis felsőt viselt, amin ruhára vasalható foltok hirdették a tizedrangú európai underground punk bandákat és az anarchista politikai eszméket, amiket hibajavítóval festett rá óra közben. Annyira hírhedt volt az a pulcsi, hogy valószínűleg saját rajongótáborral rendelkezett.

Hogy feltegye az i-re a pontot, a kopott fekete ruhák mellett egy hasonlóan fakó, kicsit lenőtt, zöldre festett taraj volt a fején. Nagy valószínűséggel ez plusz hét centit adott volna Lance egyébként is magas, százkilencven centis alakjához, ha vette volna a fáradságot, hogy belője a haját, plusz a szín totál kiemelte a zöld pöttyöket a mogyoróbarna szemében.

Ó, Lance. Hatodik óta a megszállottja voltam. Távolról imádtam egészen addig, amíg tavaly a sorsnak köszönhetően össze nem kerültünk az egyik fazekaskorongnál rajzórán. A flört, ami utána következett, tűzveszélyes volt. Bombasztikus. Az egyetlen problémát az jelentette, hogy akkoriban a legjobb barátjával, Coltonnal „randiztam”, úgyhogy igazából nem indult el köztünk semmi.

Aztán egy átkozott csoda köszöntött be az életembe. Colton a tavaszi félév közepén összecsomagolt, és Las Vegasba költözött, hogy az apjával éljen. Az iránta való tiszteletből néhány óráig úgy csináltam, mintha szomorkodnék, aztán rögtön folytattam a kampányomat, hogy Lance gyermekeinek anyja váljon belőlem. Csak az volt a baj, hogy nem volt egyetlen közös órám sem vele, szóval az összes flörtölést hét perc alatt kellett lebonyolítanom a szünetekben. Azonban tizedikben, amiről tudtam, hogy bizton állíthatom, hogy életem legjobb éve lesz, Lance és az én órarendem is úgy alakult, hogy megkaptuk ugyanazt a kibaszott ebédszünetet. Májusra fel fogom venni a vezetéknevét. Egész egyszerűen biztos voltam benne.

– Lance! Mit csinálsz? – kuncogtam. – Tegyél le! Nem kapok levegőt, mert a vállad nyomja a hasamat!

Lance felnevetett.

– De aranyos! Nekem is eláll tőled a lélegzetem, kislány.

Istenem, a hangja. Mintha kibaszott angyalok énekeltek volna. Bár Lance elég nagyra nőtt, és a külsejével gyorsan felhívta magára mások figyelmét, a hangja meglepően lágy és flörtölős volt. Totál összezavart az első néhány alkalommal, amikor ez az édes hang szólalt meg ebből a dacos, lázadó, jóképű arcból. A csajozós szövege pedig... Istenre esküszöm, mindig valami újat talált ki, amikor találkoztam vele. Kurvára szerettem Lance Hightowert.

Hangosabban kuncogtam, amitől még jobban megfájdult a hasam, és ráütöttem a tökéletes hátsójára.

– Tegyél le, seggfej!

Mielőtt engedelmeskedhetett volna, a parkoló túloldala felől hányingerkeltő csattanást hallottunk, amit egy mély hang ordibálása követett.

– Ismételd meg, faszkalap!

Lance megszorította a combom hátulját, és megfordult, hogy szemügyre vegye a jelenetet, amitől még jobban megszédültem, és belekapaszkodtam a derekába, miközben az oldala mellett kikukucskálva figyeltem a kibontakozó eseményeket.

Bár a fejembe áramló vér miatt nem tudtam pontosan kivenni, hogy mi történt, azonnal felismertem a támadót. Soha nem találkoztam vele, de hallottam a pletykákat. Mindenki hallotta őket. Ő volt „a szkinhed”, az egyetlen az egész, négyezer főt számláló külvárosi középiskolánkban.

Kilencedikben figyeltem fel rá, mert szó szerint ő volt az egyetlen, akit valaha hózentrógerben (egészen vékony nadrágtartóban) láttam a suliban. A szegecses övek és láncos pénztárcák világában ez a rohadék hózentrógert viselt – ami a kockák ikonikus kiegészítője volt –, ráadásul olyan ijesztőnek tűnt tőle, mint a csíkok a mérges kígyón.

Egy kígyón, ami kábé tíz méterre volt tőlem, és egy deszkás srác fölé tornyosult haragosan, aki a gyorsan dagadó állkapcsát szorongatta, és igyekezett magába fojtani a könnyeit.

Amikor a kölyök nem mondta azt, amit a szkinhed hallani akart, a srác ököllel belevert a Deszkás Fiú hasába, amitől az előregörnyedt, és olyan fájdalmasan nyögött fel, hogy sejtéseim szerint valami létfontosságú szerve sérülhetett. A szkinhed bal kézzel hátrarántotta a fiú fejét az állig érő, barna hajánál fogva, és az ijedt arcába üvöltött.

– Ismételd meg ezt a hülyeséget!

Úgy éreztem, mentem elhányom magam. Hevesen kalapált a szívem, és lüktetett a fejem attól, hogy fejjel lefelé lógtam, de csak az émelyítő tehetetlenséget és megalázottságot éreztem, ami abból a szerencsétlen kölyökből sugárzott. Békeimádó szülők mellett nevelkedtem, ráadásul nincs testvérem. Még soha nem láttam, ahogy megütnek valakit, legalábbis a valóságban nem, és úgy éreztem, mintha azt az ütést egyenesen az én testemre mérték volna.

Valamilyen szinten így is történt. Az ütés a velőmig megrázott. Megmutatta, hogy az értelmetlen erőszak és kegyetlenség tényleg létezik, és bakancsot meg hózentrógert viselő emberek képében jelenik meg.

Amikor a Deszkás Fiú tovább hallgatott, a szkinhed válaszul olyan erősen meglökte a fejét, hogy a kölyök elesett, és belefejelt a kavicsos útba. A teste még csúszott néhány métert, mielőtt megállt. A fiú igyekezett labdává gömbölyödni, és vinnyogó hangokat hallatott, mintha nehezére esett volna magába fojtani a sikolyát.

Ahelyett, hogy újra megütötte volna, a támadója lassan körbejárta a kölyköt, mint egy vadászsólyom. Visszatartottam a lélegzetemet, és erősebben kapaszkodtam Lance derekába, miközben figyelmen kívül hagytam a fejemben lüktető vért, és fejjel lefelé lógva néztem végig, ahogy a szkinhed az áldozatát méregette. Rettentő volt látni, hogy milyen nyugodt volt. Nem tűnt mérgesnek vagy zaklatottnak, csak... mintha minden lépését előre kiszámította volna. Rideg és számító volt.

A szkinhed megközelítette a kölyköt, aki már reszketett és halkan zokogott, majd az egyik rendkívül nehéznek tűnő bakancsával az oldalára fordította. Még mindig szorosan összegömbölyödve, a Deszkás Fiú kinyögött valamit, ami gyanúsan úgy hangzott, mint valamiféle tompa, dadogó bocsánatkérés. A támadóját nem nyűgözte le, amit hallott, ezért a kölyök arcához hajolt, és az egyik húsos kezét határozottan a fejére tette. Először nem tudtam, hogy mit csinál, de amikor a barna hajú kölyök elkezdett visítani a fájdalomtól, rádöbbentem, hogy a szkinhed a kavicsokra nyomta az arcát.

– Mit mondtál? – kérdezte higgadtan, és oldalra döntötte a fejét, mintha őszintén érdekelte volna a válasz. Az erek elkezdtek kidagadni az izmos karján, ahogy egyre erősebben nyomta áldozata fejét a földre.

– Sajnálom! Bocsánat! Nem gondoltam komolyan! Kérlek, hagyd abba! Kérlek! – A sikítás a bocsánatkérés végén egyértelműen hangosabb lett, miközben a szívtelen, szinte kopasz démon még jobban belepréselte az arcát az éles kövekbe.

Aztán a szkinhed elengedte a Deszkás Fiú fejét, és felállt. Fellélegeztem, és éreztem, ahogy ellazult a testem Lance vállán, majd hitetlenkedve néztem végig, ahogy a szkinhed belerúgott a kölyök hátába egyszer, kétszer, háromszor. Mire a szemem feldolgozta a rúgás látványát és a fülem meghallotta a sikoltást, az egésznek vége is lett, azonban az én lelkem örökre megváltozott.

Az emberek szemetek és verekednek, jobb, ha hozzászoksz ehhez, kislány, mondta.

Lance lassan letett, én pedig szorosan átkaroltam, mintha fatörzs lett volna, hogy talpon maradjak.

Részben Lance zömök teste mögé bújva bámultam meredten, ahogy a szkinhed lustán a földre köpött az áldozata mellett, majd rágyújtott egy cigarettára, és hosszú, magabiztos léptekkel elindult... közvetlenül felém. A kövek csikorogtak acélbetétes bakancsának súlya alatt, ami a szorosan felhajtott kék farmernadrágja alól bukkant elő. A bakancsba rikító piros cipőfűzőt tett, ami árnyalatban pontosan passzolt a hózentróger színéhez, ami izmos mellkasán feszült – a mellkasán, amit szűk fekete pólóba bújtatott, amin a Lonsdale szó virított.

Megacéloztam magam Lance megnyugtató jelenléte mögött, és összeszedtem a bátorságom, hogy ránézzek a szkinhed arcára. Mintha szellemet láttam volna. Emberre hasonlított, de nem volt rajta semmi szín, ami segített volna elkülöníteni egymástól a vonásait. A bőre fehér volt. A szempillája színtelen, és a szeme... A szeme szellemszerű, jeges szürkéskék. Mint egy zombinak. Amikor tekintetünk egybeforrt, felállt a szőr minden porcikámon.

A zombi szempár rólam Lance-re fordította a tekintetét, és mérgesnek tűnt, miközben felénk közeledett. Hullámokban áradt belőle a rosszindulat elektromos kisülése már jóval azelőtt, hogy odaért volna hozzánk, én pedig összerezzentem, ahogy elsétált mellettünk, miközben lélekben felkészültem a haragjára. Amikor semmi nem történt, óvatosan kinyitottam a szemem, és megkönnyebbülten vettem tudomásul a megváltozott légkört. A statikus kisülés elmúlt. Ő is elment. De hátrahagyott maga mögött egy sérült fiút, egy még parázsló Marlboro cigarettát és a szétszórt elmés megjegyzéseimet.

Bár traumatikus élményként éltem meg az első cigiszünetemet, nem emiatt esett nehezemre odafigyelni az emelt szintű közgazdaságtan órámon. Hanem azért, mert tudtam, mihelyst megszólal a csengő, együtt fogok ebédelni Lance Kibaszott Hightowerrel – meg persze a legjobb barátaimmal Juliettel és Augusttal –, de főleg Lance Kibaszott Hightowerrel.

Láttam, ahogy mozgott a tanár szája, de csak a saját kavargó gondolataimat hallottam. Tuti biztos, hogy mellette fogok ülni. De mi van, ha én érek oda először? Leül majd mellém? Lehet, hogy el kellene bújnom, és megvárni, amíg Lance leül, hogy aztán odaszaladjak, és helyet foglaljak mellette, mielőtt valaki megelőz. Igen. Ez az. Aztán kitalálok valami kifogást, hogy megérintsem. És az összes viccén nevetni fogok. Nem, mintha annyira nehezemre esne. Olyan vicces. Meg gyönyörű. És magas. Stílusos. Egy kibaszott álompasi.

Amikor végre megszólalt a csengő, úgy pattantam fel a helyemről, mintha megégettem volna a fenekem, és beszaladtam a mosdóba, hogy megigazítsam a sminkemet. Utána besiettem az ebédlőbe, hogy felmérjem a menők asztalát. Minden punk, gót, drogos, színjátszós, vegán, hippi, deszkás és metálos kölyök a sulinkban akart egy helyet magának annál az asztalnál, és bár Lance még csak tizedikbe járt, máris ő volt a király mind közül. Tudtam, hogy nehéz lesz helyet foglalnom mellette.

Amikor odaértem az asztalhoz, nem csupán azt vettem észre, hogy Lance már leült – a négy és fél méteres asztal közepénél –, de az átkozott Colton Hart foglalt helyet közvetlenül mellette.

Basszus!

A kurva élet vinné el!

A francba, mikor jött vissza?!

Colton kibaszott nagy akadályt fog jelenteni abban, hogy elérjem a célomat, és Mrs. Hightower váljon belőlem. Ő volt a világ legnagyobb fasztorlasza – tulajdonképpen így jutottam el odáig, hogy randizzak vele –, folyamatosan közém és Lance közé állt, amíg be nem adtam a derekamat, és hagytam, hogy megcsókoljon. Amit meg is tett. Sokszor. Ne érts félre, Colton Harttal smárolni fantasztikus volt, tökéletes délutáni elfoglaltság. Kibaszott cuki volt. És beképzelt. Gúnyos. Rossz. De ő nem Lance.

Viszont technikailag még mindig a pasim volt.

Ó, istenem. Mi van, ha azt hiszi, hogy még együtt járunk? Nem. Kizárt. Fel se hívott, miután elköltözött. Valószínű, hogy egy csomó leendő sztriptíztáncosnőt megdugott, miközben az apjával és a testvérével élt Las Vegasban, én meg csak jelentéktelen kis senki vagyok számára. A csaj, akit Georgiában hagyott, és aki nem engedte meg neki, hogy a melleit fogdossa. Minden rendben. Nem. Nagy. Ügy.

Miközben odasétáltam melléjük, be kellett ismernem magamnak, hogy átkozottul jól néz ki. Jobban, mint amire emlékeztem. Mint valami pimasz Pán Péter. Tüsis barna hajának végeit kiszőkítette, hegyes volt a füle és a mosolya tökéletes, mint egy férfi modellnek. Amikor elment, határozottan punk-rock stílusban nyomult, mint egy mini-Lance, de gondolom, a gördeszkás bátyja hatással volt rá, amíg Las Vegasban lakott. Colton a bakancsát Adidas cipőre, a bondage nadrágját fekete rövidnadrágra, és a szegecses övét láncos pénztárcára cserélte.

Mindkettőjük mellett volt egy-egy szabad hely, de én gondoskodtam róla, hogy Lance mellé kerüljek, mert meg akartam mutatni, hogy kinek a csaja vagyok. Vagy legalábbis kié akartam lenni.

Mihelyst letettem a hátizsákomat, Colton felkiáltott.

– Cica! Vonszold ide a segged! – Lance-re pillantottam, aki meg sem próbált megmenteni, és felsóhajtottam. Felálltam, hogy megkerülve őt átöleljem Coltont, aki szintén felpattant, és tárt karokkal várt.

– Szia Colton! – szólaltam meg izgatottságot színlelve. – Ó, istenem! Mikor jöttél vissza? – Ő meg közben még a szuszt is kiszorította belőlem.

– Múlt héten – válaszolta, miközben jobbra-balra dülöngélt velem. – Anya magányos volt. Mit mondhatnék? Nehéz nélkülem élni. – Elhúzódott tőlem, és rám kacsintott. – Ugye?

Válaszul a szememet forgattam, de nem tudtam magamba fojtani az áruló mosolyomat. Tényleg nagyon cuki volt. És patyolattiszta illat áradt belőle. Mint egy lányból. Colton szerette a piperecikkeket – hajkondicionálókat, kenceficéket –, pokoli hiú volt, és ezt büszkén vállalta is.

Miután Colton tetőtől talpig végigmért, füttyentett egyet.

– Nézzenek oda! Miattad megkérdőjelezem, miért mentem el egyáltalán. – Elpirultam, és a földre szegeztem a tekintetem. – Hazajössz velem a buszon délután? Mint a régi szép időkben? Anya most pakolta tele a hűtőt sörrel...

Igen. Nem. Talán?

Mielőtt valami hülyeséget mondtam volna, Juliet közbeszólt, és megmentett.

– Velem jön haza, Colton. BB most már az én ribim.

Juliet letette tálcáját a hátizsákommal szemben, és mérgesen nézett Coltonra. Soha nem kedvelte. Először is azért, mert szinte elfeledkeztem a létezéséről, amíg együtt jártam vele. Coltonnal mentem haza mindennap a buszon, ahelyett hogy a barátnőmmel lógtam volna – ami szemétség volt, tudom, de tizennégy éves voltam akkoriban, és Colton volt az első igazi pasim. Szinte biztos vagyok benne, hogy az „első igazi pasi” indok teljesen elfogadható lenne az átmeneti elmezavarra való indítványomban a bíróság előtt. De Juliet azért is utálta, mert tulajdonképpen elkotyogtam neki, hogy Colton milyen erőszakosan próbált rávenni, hogy csináljak vele dolgokat. Be is adtam volna a derekamat, ha nem szól arról, hogy elköltözik. Nem fogom egy olyan személynek adni a szüzességemet, aki néhány hét múlva lelép. Ráadásul Lance Hightowernek tartogattam magam.

Colton egy percig idegesen bámult a barátnőmre, aztán elmosolyodott, és megkérdezte:

– Nem baj, ha nézem?

Mindannyian felnevettünk, még Lance is, aki kifejezetten érdeklődve figyelte a jelenetet. Amikor visszaültem mellé (távol a feromonfelhőtől, amit Colton Hart eregetett), reszketve felsóhajtottam, és farkasszemet nézve Juliettel, némán mondtam köszönetet neki. Lance, aki folytatta a beszélgetést Coltonnal, az asztal alá nyúlva megfogta a combomat, és megszorította. Utána otthagyta a kezét, én pedig minden istenhez imádkoztam, akiről valaha tanultam, hogy csúsztassa egy kicsit feljebb. Nem tette, de szórakozottan befűzte az ujjait a neccharisnyámon található lyukakba, miközben beszélt, amitől olyan hosszú időre elakadt a lélegzetem, hogy majdnem megfulladtam, a kurva életbe.

Összevissza keringtek a gondolataim, amikor August, akit észre sem vettem, megszólított Juliet mellől.

August Embryvel első óta barátok voltunk, amikor is egy osztályba kerültünk. Akkoriban szégyenlős, duci kisfiú volt, akivel senki nem barátkozott, én meg egy parancsolgató, cserfes kislány, akivel senki nem barátkozott, úgyhogy gyorsan egymásra találtunk. Úgy szerettem, mintha a testvérem lett volna.

August tizedikben is szégyenlős és duci volt. Meleg, csokoládébarna szemét a feketére festett hajának függönye mögé rejtette, és minden este feketére lakkozta a körmeit. Természetesen mindennap addig piszkálta őket, amíg újra tiszták nem lettek – kis fekete pöttyöket hagyva hátra maga mögött, amerre csak ment, mintha kenyérmorzsák lettek volna. August volt a legédesebb, legérzékenyebb ember, akivel valaha találkoztam.

Láttam a testbeszédéből, hogy ő sem örült túlzottan Colton felbukkanásának. August és Lance elég közel kerültek egymáshoz, mióta Colton elment. Mindketten ugyanazt a szörnyű zenét szerették, és azon versenyeztek, hogy kinek voltak jobb, ritkább punklemezei, szóval Lance legjobb barátjának feltűnése nem kedvezett Augustnak.

– Hé, A! – szólítottam meg vidáman, miközben túlságosan is igyekeztem, hogy a hangomból ne tűnjön ki, hogy egy fiú az ujjaival épp a belső combomat simogatja. – Nem tudtam, hogy neked is most van ebédszüneted. Növeszted a hajad? Imádom!

August csak mosolygott, és a tálcáján lévő ételre fordította a tekintetét, mert hirtelen eldöntötte, hogy át kell rendeznie.

Juliethez fordultam, hogy megkérdezzem tőle, hazamehetek-e vele és Tonyval, de nem ült a helyén. Azonban a cucca még az asztalon volt, és azt hiszem, a hangját is hallottam. Bár szinte fizikai fájdalmat okozott, levettem a combomról Lance kezét, hogy benézzek az asztal alá. A barátnőm törökülésben ült a padlón és telefonált, ami szigorúan tilos volt az iskolában. Csak egyetlen emberrel beszélhetett.

– Juliet – suttogtam.

Mérgesen nézett rám.

– Mi van?

– Kérdezd meg Tonyt, hogy engem is hazavinne-e délután.

Rám kacsintott, és suttogva folytatta a beszélgetést a téglaméretű Nokiájába.

– Hé, délután hazavisszük BB-t, oké? – Miután hallotta a választ, felemelte felém a hüvelykujját.

Király.

A következő pillanatban éreztem, ahogy Lance megfogta és lenyomta a fejemet, miközben ezzel egy időben az arcom felé emelte a csípőjét. Sikítottam, és megpróbáltam felegyenesedni, amitől Lance kezét hozzácsaptam az asztal széléhez. Az egész ebédlő hangosan nevetett, amikor vörös fejjel kibújtam az asztal alól, és úgy néztem ki, mint a csaj, aki egy punk-rock fickó farkát ette meg ebédre.

Összehúzott szemmel néztem Lance-re, és nagyon igyekeztem dühösnek tűnni, de neki csukva volt a szeme, és úgy nevetett, hogy közben egyetlen hang sem jött ki a torkán. Látva az óriás rohadék fültől fülig érő vigyorát, azonnal elolvadtam. Belőlem is kitört a nevetés, majd félve Coltonra pillantottam.

Ő is nevetett, de a jókedv nem érte el a szemét. Gondolom, nem tetszett neki, hogy az egész ebédlő azt hitte, az ő barátnője leszopta a legjobb barátját az asztal alatt.

Abban a pillanatban már tudtam, hogy Colton nem fog gondot okozni. Lance az előbb nyilvánította ki elég drámai eszközökkel, ráadásul mindenki előtt, hogy az ő csaja voltam.

A remény és a testemben tomboló hormonok keverékétől a robbanás szélére kerültem, szóval alig vettem észre a hangos csattanást, ami valahonnan mögülem jött. Alig éreztem a vibrálást, ami végigfutott az egész ebédlőasztalon. Nem fordultam a hang forrása felé, amíg a barátaim arca el nem komolyodott, de utána idegesen hátranéztem a vállam fölött. Megfordulva a helyemen, követtem a többiek tekintetét, és egy üres széket láttam az asztal végén.

Hm, mindegy. Hol tartottam? Ó, persze. A tavaszi esküvőmet tervezgettem...

Aznap délután megküzdöttem az épületből menekülni akaró kamaszok áradatával, az egyik pántjánál fogva magam mögött vonszoltam a telepakolt hátizsákomat, és az új szekrényemet kerestem. Az osztályfőnököm elmondása alapján a régit meg kellett szüntetni a nyáron, hogy legyen hely az új labornak. A kezembe nyomott egy kis cetlit, amin az új szekrényem száma és kombinációja volt, és csupán annyit tett hozzá a dologhoz, hogy „valahol a C folyosón találod”. Alig vártam, hogy végre megtaláljam azt a szart, és megszabaduljak néhány tízkilós tankönyvtől, amit a nap folyamán kaptam.

A kezemben szorongattam a papírcetlit az új szekrényem számával, és a tucatnyi egyforma fémajtót kutattam, amíg meg nem találtam azt, amelyiket nekem jelölték ki. Természetesen majdnem a folyosó végén volt, a kijárat közelében, ami a diákok parkolójába vezetett. Azonnal éreztem, ahogy elöntött a megkönnyebbülés.

A tizedik osztály első napja véget ért, és összességében véve hatalmas sikernek könyvelhettem el. A legmenőbbekkel cigiztem; kiderült, hogy Lance-nek, Julietnek, Augustnak és nekem egyszerre volt ebédszünetünk; egy csomóan megdicsérték a neccharisnyámat meg az új frizurámat; ráadásul az új szekrényem azon a folyosón volt, ahol a végzősöké szokott lenni. Oké, szóval lehet, hogy többször is próbálkoznom kellett, mire sikerült kinyitnom a zárat az ajtaján, de miután kinyílt az a szar, megszépült a világ.

Miközben lehajoltam, hogy kivegyem az utolsó könyveket is a táskámból, megdermedtem, mert megpillantottam néhány centire az arcomtól egy pár fekete acélbetétes bakancsot vérvörös cipőfűzővel... és az illető közvetlenül szemben állt velem.

Bassza meg!

A kurva életbe, basszus, a picsába!

Ne ő. Bárki legyen, csak ne ő.

Nem siettem összeszedni a cuccomat, mert reméltem, ha figyelmen kívül hagyom, varázslatos módon eltűnik. Amikor végül felegyenesedtem a karjaimban a rengeteg tankönyvvel, összeszedtem minden bátorságomat, és a szemébe néztem.

A zombiszemébe. Istenem, az írisze olyan rettentően világos szürkéskék volt, hogy a pupillája végtelen fekete lyuknak tűnt tőle. Fekete lyuknak, ami magába szippantott.

Szólalj meg, ostoba!

– Ööö, szia! – üdvözöltem, de mintha nem is a saját hangomat hallottam volna.

Nem válaszolt. Csak oldalra döntötte a fejét, és némán tanulmányozott a rideg, halott szemével. Így nézett arra a kölyökre is a parkolóban, mielőtt a földhöz szorította a fejét.

Nagyot nyeltem, és kényszerítettem magam, hogy megtörjem a csendet.

– Bocsánat, segíthetek valamiben? – vinnyogtam, miközben próbáltam cukinak és picinek tűnni. Pislogtam, majd egy kicsit nagyobbra nyitottam a szemem, és úgy éreztem magam, mint valami erdei élőlény, amit félő, hogy eltapos egy masszív fekete bakancs.

– A szekrényem előtt van a szarod – mondta végül. Mély és tiszta hangja volt, egy csepp humor sem bujkált benne.

– Ó, istenem! Annyira sajnálom! – Majdnem felbuktam, annyira siettem a lábammal a hátam mögé lökni a kiürített táskámat. A szkinhed azonnal megfogta a lakatot az enyém mellett lévő szekrényen, majd gyorsan és erősen belerúgott az ajtó bal alsó sarkába, amitől az a rohadék azonnal kinyílt, még a kódot sem kellett beütnie. Önkéntelenül megborzongtam, miközben eszembe jutott a kép, ahogy ugyanez a bakancs néhány órával ezelőtt egy ijedt kis deszkás fiú hátán landolt.

Féltem, hogy kiszagolja az ijedtségemet, ezért gyorsan elrejtettem az arcomat a szekrényem fémajtaja mögé, és elkezdtem rendezgetni a könyveimet meg a füzeteimet méret, szín és a kibaszott Dewey-féle tizedes osztályozás szerint, hogy legyen mivel elfoglalnom magam. Aztán eszembe jutott valami. Mielőtt felfoghattam volna, hogy mit csinálok, szóra nyitottam az ostoba számat.

– Nem függesztettek fel?

Éreztem, ahogy vörösre színeződik az arcom, miközben a nagyon rövid hajú szőke becsapta a szekrénye ajtaját, és megkérdezte.

– Miért függesztettek volna fel?

Szórakozott velem? Mindketten tudtuk, hogy mi a francot csinált.

– Az... az a verekedés. Ma. A templomparkolóban – motyogtam a szekrényembe.

Amikor arra a... támadásra gondoltam, a vér hevesen lüktetve a végtagjaimba áramlott, és az agyam azt ordította, hogy meneküljek. Visszafordultam a dolgaim rendszerezéséhez, és reméltem, hogy el tudom titkolni a rettegést és a zavart, amit a hatalmas, ostoba galambszemem biztos, hogy nem tudott volna leplezni. Az arcom mindig elárult, minden gondolatom tisztán tükröződött rajta. Minden érzésem.

A vékony fémpajzsom remegett, amikor a srác megszólalt.

– Pont azért nem függesztettek fel, amiért te sem ülsz most elzárásban annak ellenére, hogy cigiztél. Az a szar nem az iskola területén történt.

– Jól van?

Istenem! A kurva szám! Válogasd meg a szavaidat, BB, gondolkodj, mielőtt megszólalsz!

– Ki? Az a kis beszari pina a parkolóból? Egy hétig vért fog hugyozni, de túléli.

Az ajtó, ami mögé gyáván elbújtam, lassan elkezdett becsukódni. Hátralépve, nehogy megkarcolja az arcomat, vonakodva a hullaszemű fiúhoz fordultam, aki szándékosan csukta be a szekrényemet. Miután az ajtó teljesen becsukódott, én pedig már nem tudtam hova elbújni, Zombi Szem felém hajolt, és kinyújtotta mellettem a bal kezét. Gyorsan becsuktam a szemem, és felkészültem valami erőszakos és potenciálisan véres jelenetre.

A srác lehalkította a hangját, hogy csak én halljam, amit mond, majd megjegyezte:

– Ha elég erősen vesén rúgsz egy faszszopót... itt... – Hirtelen éreztem, ahogy az egyik vastag ujjával megbökte a hátam alsó részének egyik oldalát. – Vért fog hugyozni.

Felpattant a szemem, de rögtön azt kívántam, bár csukva tartottam volna. Az a szürkéskék szem túl közel volt, és túl intenzíven méregetett. Az ujja a kelleténél jóval tovább időzött a testemen, és sistergett a levegő, amitől az érzékszerveim riadókészültségbe álltak.

Veszély! Veszély! A Szkinhed Fiú kibaszottul megérintett! Megölhetne azzal az ujjal, BB! Megölhetne és megehetné az agyadat!

De a zombiszem bűvöletében képtelen voltam megmozdulni. Közelről annyira tisztának látszott. Mint két kristálygömb, én pedig azt kívántam, bár azon keresztül belepillanthatnék ennek az elcseszett lénynek a lelkébe. A hipnózis kíváncsi állapotába ragadva a szavak megint gondolkodás nélkül hagyták el a számat.

– Miért verted meg?

Olyan hosszú ideig hallgatott, hogy már reménykedni kezdtem, talán mégsem mondtam ki hangosan a kérdést, de utána csak válaszolt.

– Mert buzinak nevezte a kis pasidat.

Kábé hárommillió kérdés jutott még hirtelen eszembe.

A) Egy neonáci külsejű rohadék miért verne meg valakit, akit nem is ismer, pusztán azért, mert buzinak nevezett egy másik hapsit, akit szintén nem ismer?

B) Nem kellett volna inkább lepacsiznia a kölyökkel?

C) Miért nevezte Lance-t a pasimnak? Lance NEM a pasim. Mármint, szeretném, ha a pasim lenne. Jézusom, úgy akarok lovagolni rajta, mint egy pónin, akárhová megyek, és gyereket szeretnék szülni neki, de nem a pasim.

D) Miért gondolná bárki, hogy Lance meleg? Annyira álompasi.

– Lance-t védted? – bukott ki belőlem egyetlen gondolat.

Soha nem gondoltam volna, hogy a bosszantó kérdezősködés ennyire ijesztő lehet. Basszus. Megcsináltam. Végre felidegesítettem a sok kibaszott idióta kérdésemmel. Miért kell  mindig beszélgetésbe elegyednem az ijesztő alakokkal? Anya még mindig imád másoknak mesélni arról, amikor hároméves koromban fogtam a Happy Meal menümet, és leültem egy csapat bőrruhás motorosfickó mellé a McDonald’sban, csak azért, hogy megkérdezzem a legijesztőbb alakot, miért van lófarokban a haja. Anya szerint a következő mondat hagyta el a számat:

– Csak a lányoknak szabad lófarokban hordani a hajukat.

A kíváncsiságom egy napon a vesztemet fogja okozni.

A szkinhed, akiben látszólag most már gyilkos indulatok tomboltak, elvette a kezét a hátamról, és a szekrényemre tette a fejem fölött. Megint oldalra döntött fejjel meredt rám, mintha azon gondolkodott volna, hogy lenne a legegyszerűbb élve megnyúzni engem, én meg persze csak álltam ott földbe gyökerezett lábbal, és bambán pislogtam rá, mint valami kibaszott idióta.

Az alapvető testi funkciók, mint például a beszéd, a légzés és a futás abszolút nem mentek. Mintha a sarokba szorított volna egy lecsapni készülő csörgőkígyó. Csörgőkígyó, aminek történetesen frissen mosott ruha, cigaretta és édes parfüm illata volt.

– Nem – válaszolta. – Téged védtelek.

Túl sok. Túl intenzív. Megtörtem a szemkontaktust, és tettem egy lépést hátrafelé. Sajnos a lábam a hátizsákon landolt, mert elfelejtettem, hogy ott van mögöttem, és majdnem elveszítettem az egyensúlyomat. Megfordultam, hogy felemeljem a földről, majd mély lélegzetet vettem, és megpróbáltam összeszedni magam, mielőtt ismét szembefordultam a sráccal. Amikor ismét felé fordultam, a szkinhed összehúzott, szellemszerű szemmel meredt rám, és halvány mosolyra rándult a szája egyik sarka. Rohadék. Konkrétan élvezte, hogy félek tőle.

– Amikor kint voltam, meghallottam, ahogy az a kis gennyláda az egyik haverjának mesélte, hogy felállt a fasza a „kis vöröstől a neccharisnyában” – kezdte beképzelten vigyorogva. – Ezzel nem vitatkozhattam, Punk. Szerintem minden pasinak felállt tőled abban a parkolóban.

Hirtelen lángba borult az arcom. Ó, istenem. Elpirultam! Ez most tényleg megtörtént?

A szkinhed folytatta, de a vigyorát felváltotta valami más arckifejezés, amitől megfagyott a vér az ereimben.

– Amikor észrevette, hogy az a nagyra nőtt rohadék rád tette a kezét, egy hisztis kis picsa lett belőle. – Az utolsó szavakat az összeszorított fogain keresztül köpte. – Azt mondta a haverjának, hogy biztos szereted az anált, különben nem vesztegetnéd az idődet arra a kis buzira.

Nagyot nyeltem. Lélegezz! Micsoda??

– Akkor... akkor ezért ütötted meg?

A zombiszemű szkinhed a fülemhez hajolt, és csak akkor hagyta abba a közeledést, amikor megéreztem forró, mérgező leheletét a nyakamon.

– Szarrá. Vertem. A. Kibaszott. Picsáját.

A végtagjaim önálló életre keltek. Hátratántorodtam. A kezem a hátizsákom pántját kereste.

– Ööö, kösz – motyogtam, és mindenhova néztem, csak rá nem. – Ööö, mennem kell... le fogom késni... még egyszer kösz...

– Knight – mutatkozott be, miközben én sarkon fordultam, és az ajtó felé szaladtam. – Kösz, Knight.

Basszus!

2.

– Valamikor itt aludhatnánk kint – mondtam, miközben az augusztusi eget kémleltem a magasra nőtt fák levelei között. Juliettel a hátunkon feküdtünk a legértékesebb tulajdonom, a trambulinom, közepén.

Tízévesen kezdtem el könyörögni a szüleimnek egy trambulinért. Anya először rávágta, hogy „nem”, mert azt hitte, hogy kitörném a nyakamat. Apa is „nemet” mondott, mert azt hitte, hogy valaki másnak a kölyke beszökik a kertünkbe és kitöri a nyakát, minket meg beperelnek, elveszítjük a házunkat, és csórón halunk meg a hajléktalanok között. De ha az egykeségemnek köszönhetően megtanultam valamit, akkor az az, hogy a „nem” igazából azt jelenti, „még nem idegesítettél fel, vagy nem győztél meg eléggé”, szóval addig ugráltam minden este az ágyukon, amíg össze nem tört.

Hónapokba telt, de végül a szüleimnek nem csak trambulint, de új ágyat is venniük kellett. Azt hiszem, abban az évben megtanultak egy nagyon fontos leckét arról, hogy mivel jár, ha „nemet” mondanak nekem.

Mivel a szüleim még mindig mérgesek voltak az ággyal kapcsolatos incidens miatt, azt mondták az én csodálatosan tökéletes trambulinomra, hogy bántja a szemüket, ezért a házunk mögött, a francos fák között állították fel. Aminek nem is örülhettem volna jobban.

Tökéletes volt – az én privát, saját kis ugrálóágyam, ahol szabad lehettem. Amikor először megkaptam, sokszor órákig ugráltam benne, de tizedikre a viseltes, régi rozsdakupac csupán egy hely lett, ahova félrevonulhattam szomorú verseket írni, cigizni, és Juliettel beszélgetni a fiúkról. (És a fiúk alatt a kibaszott Lance Hightowert értem.)

– Megőrültél? Megennének a szúnyogok.

Juliet nem szerette úgy a természetet, mint én. De a cigit és a fiúkat ő is ugyanolyan fontosnak tartotta, főleg, ha azt vesszük alapul, hogy mindkét területen jó egy évvel több tapasztalata volt, mint nekem.

– Fel kell ülnöm. Kurvára fáj a nyakam – mondtam, és összerezzentem, ahogy pozíciót váltottam.

– Még mindig kerülöd a szekrényedet? – kérdezte Juliet a szokásos, szemét hangján.

– Talán – feleltem, miközben próbáltam két masszív görcsöt kimasszírozni a vállamból. Azért jutottam el idáig, mert két hete minden könyvemet folyamatosan a hátamon cipeltem a táskámban.

– Gyáva nyúl vagy! Csontarcú nem fog megenni. Legyél már tökös, és menj oda a kibaszott szekrényedhez, mielőtt gerincferdülésed lesz.

– Ó, istenem! Tényleg úgy néz ki, mint ő! – visítottam. – Baromi ijesztő szeme van, Jules! Nem tudok visszamenni oda. Képtelen vagyok rá. Mármint, becsukta a szekrényemet, miközben még pakoltam benne. Ki csinál ilyet? Aztán megérintett! És majdnem agyonvert valakit, akit nem is ismert, a semmiért! Knighttal nem stimmel valami, Juliet. Ezt úgy értem, hogy egyszer meg fog ölni valakit, és holtbiztos, hogy nem én leszek az illető.

Juliet felemelte a kezét.

– Nem azt mondom, hogy nem ijesztő. Csajszi, ahogy egymagában ül az ebédlőasztalunk végén és téged bámul... nem fogok hazudni. Lehet, hogy egy igazi, hús-vér kannibál. Csak arra akarok rávilágítani, hogy muszáj odamenned a szekrényedhez. A hátizsákod szó szerint nehezebb, mint te.

– Talán megoszthatnád velem a szekrényedet? – kérdeztem a szempilláimat rebesgetve.

Juliet felült, és farkasszemet nézett velem.

– Kurvára kizárt. Láttam a Romper Stompert. Ha a kis náci barátod megtudja, hogy hol bujkálsz, valószínűleg szétrúgja a seggemet.

– Lehet, hogy nem – jegyeztem meg. – A nácik meg a japánok nem egy oldalon harcoltak a háborúban?

– De igen, viszont én félig fekete is vagyok, te bolond. – Juliet meglökte a vállamat, amitől hátradőltem a fekete nejlonra. Mindketten úgy röhögtünk, mint az őrültek, miközben lendületből visszaültem.

Istenem, imádtam Julietet. Annyira őszinte és merész volt, ráadásul soha nem mentegetőzött. Mindig belőle merítettem erőt, amikor erősebb, bátrabb, keményebb akartam lenni.

Miután elcsitult a hisztériás rohamunk, Juliet lefeküdt az oldalára, és megkérdezte:

– Mi van Lance-szel? Talán elkísérhetne a szekrényedhez. Ő megvédene Csontarcútól.

– Maximum akkor, ha felvenné Vasember jelmezét.

– Mindennap úgy visz második órára, mint valami ősember – jelentette ki Juliet vigyorogva. – Biztos vagyok benne, hogy érted szembeszállna vele. Elég nyilvánvaló, hogy hülyére akar kefélni.

– Fogd be! – Éreztem, ahogy a világ legröhejesebb vigyora terül szét az arcomon, és elvörösödtem. – Ha tényleg... azt akarná csinálni, mostanra már megcsókolt volna, nem? Kezdem azt hinni, hogy egyszerűen nem vagyok az esete. Valószínű, hogy valami rózsaszín hajú, orrpiercinges csajt akar magának.

És akinek van melle.

– De kurva hülye vagy! Nézz magadra! És ha Lance-nek mostanra nem jutott el a tudatáig, hogy a hatalmas farkát akarod, akkor ő is ugyanolyon ostoba, mint amilyen te vagy.

– Pfuuuj! – visítottam, és meglöktem Juliet vállát, ahogy korábban ő is az enyémet. Felsikkantott, és miközben hátradőlt, megragadta a karomat, így engem is magával rántott.

Úgy kuncogtunk, pattogtunk és horkantottunk, mint a vadállatok, majd Juliet váratlanul ordítani kezdett.

– Ó, istenem! Tudom, mi a baja, BB! És ha Lance-nek barátnője van?

Ez azonnal elvette a kedvem a nevetéstől, és Juliet is elhallgatott, amíg a reakciómra várt. A ricsajunk elcsendesült, az egyetlen hang a rugók nyikorgása maradt, míg végül az is elnémult. Gondolatban végigpergettem minden interakciót köztem és Lance között, hátha rábukkanok valami nyomra, ami arra utal, hogy barátnője volt, és ami eddig elkerülte a figyelmemet.

Miért ne lenne egy ilyen dögös pasinak barátnője? Tuti, hogy ez áll a dolgok hátterében. Biztos, hogy a csaja egy tetovált modell, vagy egzotikus táncos, vagy gumiember/kardnyelő a karneválon.

– Megkérdezhetem neked. – Juliet aggódva nézett rám fekete, mandulavágású szemével, amit koromfekete tussal húzott ki, hogy eltitkolja a tényt, hogy a szempillái nagy részét kitépkedte. Ahogy a szemöldökét is, amit ugyanazzal a fekete ceruzával rajzolt meg, ráadásul volt néhány jól elrejtett kopasz folt is a tarkóján. Ezekről rajtam kívül nem tudott senki.

– Ne! Ó, istenem, nehogy eszedbe jusson!

– Biztos? – Juliet felült, és halálosan komolynak tűnt, miközben hosszú, fekete haja a válla körül repkedett. – Mi lesz, ha tényleg barátnője van? – folytatta. – Nem akarnál tudni róla?

– De igen... Nem... Á! Nem tudom. – Ösztönösen kinyújtottam a kezemet, és kivettem egy kis levelet a sötét hajkoronájából. Mindig hosszú, egyenes hajra vágytam. Mint amilyen a Barbie babáimnak volt. Úgy nőttem fel, hogy Barbie volt a szépségideál, én pedig egy fikarcnyit sem hasonlítottam arra a ribancra. A hajam vörös és göndör volt, semmi extra, plusz soha nem nőtt hosszabbra a vállamnál. A bőrömet barna szeplők és hegek borították, az utóbbiakat az átkozott sok eséstől szereztem meg attól, hogy mindig meg kellett simogatnom a kóbor kutyákat, amikkel találkoztam. Ráadásul a testem egész határozottan nem volt olyan formás, mint Barbie-nak. Kibaszottul nem voltak domborulataim.

Juliet arcán gonosz mosoly terült szét.

– Holnap megkérdezem tőle.

– Ne! – sikítottam. – Majd én! Inkább megkérdezem én! Kérlek, te ne mondj neki semmit!

– Te fogod megkérdezni Lance Hightowertől, hogy van-e barátnője? Hülyeség!

– Meg fogom kérdezni! Esküszöm!

Miközben Juliet dühödten nézett rám, meghallottuk a távolban egy régi Chevy semmire sem hasonlító hangját.

– Gondolom, nem maradsz vacsorára.

Juliet olyan boldogan vigyorgott, mintha a felhajtónkra beálló jármű egy fehér limuzin lett volna, aminek a napfénytetőjén Richard Gere lógott ki egy rózsával a kezében. Valójában egy ütött-kopott piros, 1980-as Corvette volt, az az egyetlen klasszikus sportkocsi, amiről a „kemény csávó vagyok, ne húzz ujjat velem” helyett inkább az üvöltött, hogy „szeretek gyerekeket molesztálni”.

Én már csak tudtam. Apám a piálásnak szentelte az életét, sokat gitározott, paranoiás volt, megszállottan nézte a híreket, fényesítette a puskáit, és mindent megtanított az egyetlen gyermekének, amit csak tudott az amerikai izomautókról. Tizenkét éves koromra az Amerikában valaha legyártott összes sportkocsi fajtáját, modelljét és gyártási évét meg tudtam mondani, és ami ennél is fontosabb, azzal is tisztában voltam, hogy 1980 szar év volt a Corvette-nek. A hetvenes évek olajválsága után abban az évben mutattak be egy új, kisebb motort, ami olyan harmatgyenge volt, hogy képtelenség volt vele felhajtani egy dombra, hacsak valaki nem szállt ki a kocsiból, hogy feltolja rá.

A járgány öreg volt, de nem olyan idős, mint a felnőtt férfi, aki vezette. Megértettem, hogy Julietnek is megvoltak a maga apuciproblémái, de Jézusom.

Bár engem kirázott a hideg a kecskeszakállától meg a lógó farmernadrágjától, Tony nem volt annyira rossz ember. Mármint, mindig őrülten boldognak tűnt, amikor találkozott Juliettel, ami gondolom, aranyos meg minden, ráadásul bármikor hajlandó volt elvinni minket bárhová, ami szintén jól jött, mivel olyan messze laktam a sulinktól, hogy még busszal sem tudtam volna közlekedni, mert nem indítottak megfelelő járatot.

Kizárólag azért járhattam a Peach State Középiskolába (tekintve, hogy nem abban az iskolakörzetben laktam), mert anyám rajztanár volt a Peach State Általános Iskolában. Kisebb koromban anya elképesztően kényelmesnek tartotta, hogy magával vitt dolgozni ahelyett, hogy beíratott volna a mi körzetünk iskolájába – bár biztos vagyok benne, hogy ezt a döntését a mai napig bánja. Sokszor kerültem bajba, amiért besettenkedtem más tanárok osztálytermébe és elloptam a rajzfelszerelésüket – ami röhejes, tekintve anya rajztanár –, és ragaszkodtam ahhoz, hogy szövegkiemelővel beszínezzem a hajamat, hogy úgy nézzek ki, mint a szivárványos Rainbow Brite.

Most, tíz évvel később még mindig abban a körzetben jártam suliba, csakhogy már a középiskola padjait koptattam, ahol a tanítás két órával hamarabb véget ért, mint az általános iskolában. Mivel olyan busz nem járt, amivel hazamehettem volna, suli utána csupán néhány lehetőségem maradt: a) egész délután a járdán ülni és várni, hogy anya végezzen a munkával és hazavigyen, b) hamisítani egy nyomtatványt, és valaki más házához menni a busszal, vagy c) Juliettel utazni Tony molesztálójárgányában.

Szóba se jöhetett, hogy anya munkahelyéhez sétáljak, és ott megvárjam. Egyszer kipróbáltam. Egy óra volt az út, aminek a végére úsztam az izzadtságban, felhólyagosodott a lábam, és szénné égtem. Négy kilométer sokkal hosszabb, mint amilyennek tűnik, amikor többnyire dombon felfelé kell lépkedned úgy, hogy közben a saját testsúlyodat cipeled könyvek formájában a hátadon.

Juliettel kisétáltunk a fák közül, és elbúcsúztunk egymástól. Szorosan átöleltem, és kötelezően intettem Tonynak, mielőtt bementem.

A szüleim otthonát inkább doboznak lehetett nevezni, semmint háznak. Négy fala és egyszerű sátorteteje volt – sem nyitott, sem fedett verandát nem építettek hozzá, semmi pucc nem volt benne. És amit a szüleim a legfontosabbnak tartottak, szomszédjaink sem voltak.

Anyáék szerettek füvezni, a hátsó udvarban termesztettek is egy keveset, szóval minél kevesebb szem- és fültanú élt a közelben, annál jobb. Én személy szerint nem értettem, miért voltak úgy odáig érte. Juliettel kipróbáltuk néhányszor a füvezést, de én mindig elálmosodtam tőle, és ostobának éreztem magamat. Azonban, ha fogyitablettákról volt szó... na, azok voltak az én asztalomon.

– Bííí Bíííííí! – kiáltotta anya a konyhából. Az egyik retró rádióállomást hallgatta, és kavargatott valamit a tűzhelyen. – Csináltam vacsorát! Éhes vagy?

Odasétáltam a konyha bejáratához, és a falnak támaszkodtam a vállammal.

– Nem igazán – hazudtam. – Csak lezuhanyozok, és elkészítem a házimat.

Anya felém fordult, és észrevettem, hogy szeplős arcán bűntudatos mosoly csillog.

– Talán így lesz a legjobb. Kifogytunk a rendes tejből – nevetett –, ezért a vaníliás mandulatejet használtam. – Kitört belőle a röhögés, de én még mindig a vicc csattanójára vártam.

– És ez rossz? Mit főztél?

– Tonhalas sajtos tésztát! – Annyira nevetett, hogy könnybe lábadt a szeme. Két levegővétel között azért csak sikerült kinyögnie: – Elég... szar íze van.

Apa ezt a pillanatot választotta arra, hogy odakiáltson nekem a másik szobából, ahol valószínűleg a vacsoráját itta.

– Olyan íze van, mintha valaki döglött halat nyomott volna egy romlott vaníliakrémes piskótába, és felmelegítette.

Félrenyeltem a váratlanul rám törő nevetéstől, miközben anya kétrét görnyedt, és a szeplős arcán végigcsorgó könnycseppek rápottyantak hosszú, egyenes vörös hajára.

Szemétség.

Ahogy elmúlt a röhögőgörcse, anya átkarolta a vállamat, és megpuszilta a halántékomat.

– Édesem – mondta –, rendelek neked pizzát, ha szeretnéd. – Aztán megint nevetni kezdett.

Megpaskoltam a fejét, mintha egy golden retriever lett volna, aztán felmentem az emeleti fürdőszobába, hogy elkezdjem az esti rutinomat.

Megnyitottam a vizet a zuhanyzóban, és levetkőztem. Nem bírtam magammal, ezért megcsíptem a bőrt a hasamon, hogy felmérjem, mennyi zsír van rajta, mielőtt ráálltam a mérlegre.

Basszus! Majdnem elfelejtettem!

Úgy ugrottam le a mérlegről, mintha a gonosz szerkezet kigyulladt volna, majd leültem a vécére, hogy kipisiljek magamból még néhány utolsó grammot.

Hű! Majdnem elcsesztem!

Mielőtt visszaálltam a mérlegre, nagyot sóhajtottam, és reméltem, hogy kevesebbet fog mutatni, ha üres a tüdőm, mintha tele lenne levegővel.

Negyvenhat kiló és hét deka. Igen! Már nem sok kellett, hogy elérjem az álomsúlyomat!

Leszálltam a mérlegről, majd rögtön az ajtó hátuljára akasztott teljes alakos tükörre szegeztem a tekintetem, ami nem volt nagy feladat, annyira icike-picike volt a fürdőszoba. Reménykedve fordultam oldalra, hogy felmérjem a testemet.

Még ott van. A francba!

Összeráncolt homlokkal néztem a „hájamat” – a kidudorodó pocakomat, amivel a születésem óta kénytelen voltam együtt élni –, és elkeseredetten vettem tudomásul, hogy továbbra is nagyobb, mint a tragikusan lapos mellkasom.

Olyan testem van, mint ET-nek, gondoltam. Nagy a hasam, és nincs mellem. Ha meg tudnék még szabadulni két és fél kilótól, az biztos leszámolna a hájjal. Talán a mellem nagyobbnak fog látszani, miután nem árnyékolja be ez a kibaszott nagy has.

Mivel mindig pozitív gondolatokkal akartam lezárni az eszmefuttatásaimat, megdicsértem magam, amiért sikerült megint megszabadulnom fél kilótól, és az üres gyomromra koncentráltam, miközben beálltam a forró zuhany alá.

Miután megmostam a hajam a puccos fodrászsamponnal, amiért könyörögtem anyának, hogy vegye meg, mert elvileg kisimítja a szöszös hullámaimat, leborotváltam az egész testemet. Ötödikes koromban kezdtem szőrteleníteni a lábamat és a hónom alját, mert a barátaim is ezt csinálták. Aztán hetedikben a karomat is borotválni kezdtem, miután megtudtam, hogy a Victoria’s Secret modellek is ezt teszik. Majd nyolcadikban megszabadultam a fanszőrzetemtől is, amikor egy késő estén felfedeztem a pornófilmeket, miközben szörföztem a tévécsatornákon a szobámban.

Lenyűgözött. Egyetlen pornószínésznőnek sem volt egy kis pamacsnál több fanszőrzete (vagy szőr a karján, köszönöm szépen), és nyilvánvaló, hogy nagyon kívánatos nőnek tartották őket. Én is szerettem volna kívánatos lenni, főleg egy bizonyos nagyra nőtt, kibaszott punk-rock srácnak, akinek meleg mogyoróbarna szeme és a legcukibb gödröcskék voltak az arcán, amiket valaha láttam. Sóhaj.

Két évvel később még mindig borotváltam az egész testemet, és még most sem jutottam közelebb ahhoz, hogy Lance kibaszott barátnője legyek.

Barátnő... barátnő... Eszembe jutott, mit mondott Juliet korábban. Mi lesz, ha már van barátnője? Elképzeltem, ahogy Lance átkarolja egy képzeletbeli, mániákus, pici tündér derekát. A lány extra rövid, fuksziaszínű haja természetesen össze lenne kócolva, és a színe passzolna a fülében lévő rózsaszín tágítóhoz. Az orrpiercingje elegáns lenne, de a szemfestékje erős, az öltözködési stílusa pedig valahol Bettie Page és Betty Boop között mozogna.

Elképzeltem, ahogy Lance közelebb hajol hozzá egy csókra, de a mániákus tündérlány az utolsó pillanatban az ajkába harap, és huncut mosolyt villant rá. A tekintetével azt üzeni neki: Nem ijedek meg tőled, óriás. Az enyém vagy.

Lance képzeletbeli barátnőjének képe lassan átalakult az én arcommá, miközben kikapcsoltam a zuhanyrózsát, hogy a kád csapjából folyjon tovább a víz. Utána leültem a fürdőkádban szemben a csappal, és addig csúsztam előre, amíg a lábaim már nem fértek el, így fel kellett támasztanom a falra a csap két oldalán. A víz forró, folyékony löketekben záporozott a legérzékenyebb testrészemre. És mint minden este, most is hátratámaszkodtam a könyökömre, és rá gondoltam.

Megjelenek az iskolában rikító rózsaszín, rövid hajjal és egy vadonatúj orrpiercinggel. Mihelyst belépek az épületbe, mindenki megtorpan, és rám néz. Mindenki. Lance is. Összefonódik a tekintetünk, és valami megváltozik benne. Máskor játékos arckifejezése megkeményedik, és úgy indul el felém, mintha valami rosszat tettem volna.

Megragadja a kezemet, és magával rángat a folyosón, majd betaszigál az első tanári mosdóba, amit talál. Alig hallom meg, ahogy kattan a zár az ajtón, mielőtt a falhoz szorítja a hátamat, majd az ajka rátalál az enyémre, és a nyelve összegabalyodik az enyémmel. Lance keresi a lehetőséget, hogy a ruhám alá nyúljon. Végül türelmetlenül letépi rólam, és a földre hajítja, így csupán feketecsipke melltartóban, hozzá illő bugyiban és fekete bakancsban állok előtte.

Lance csak annyi időre függeszti fel a támadását, hogy elismerően végighordozza tekintetét a testemen.

– Bassza meg, BB – motyogja, miközben egyik kezével beletúr az új, extrarövid hajamba, a másikkal pedig a fenekembe markol. Hátrahúzza a fejemet, hogy felfedje a nyakamat, aztán megcsókolja, megharapja és megszívja a bőrömet, miközben vadember módjára ösvényt rajzol a szájával a testemre, a kulcscsontomtól egészen a mellemig. Annyira magas, hogy le kell térdelnie előttem, mielőtt folytatja kalandozását.

Erős kezeivel megragadja a melltartómat, és lerántja, felfedve a két érzékeny, sajgó mellbimbómat. Lance a lehetetlenül sötét szempillái függönyén keresztül pillant fel rám, és ördögien gonosz mosolyt villant fel, mielőtt gyengéden foglyul ejti az egyiket a tökéletesen fehér fogaival. A nyelve meleg és nedves, könnyedén siklik végig a szűzies mellbimbóm felszínén. Mielőtt lejjebb csúszhatna a testemen, görcsbe rándul a belsőm a gyönyörtől, ami visszarángat a jelenbe.

Azonnal hátracsúsztam, hogy ne érjen többet a könyörtelenül zubogó víz simogatása, és hanyatt dőltem a néhány centis vízben. A csiklómra szorítottam az ujjaimat, és próbáltam elnyújtani az orgazmusom utolsó néhány másodpercét, miközben még egyszer elképzeltem Lance fejét a melleim között. Amikor az egésznek vége lett, kinyitottam a szemem, és a plafonra szegeztem a tekintetem. A céltudatosság újult erővel töltött el.

Tízévesen trambulint szerettem volna. Most Lance-re fájt a fogam, és mindig megkaptam, amit akartam.

3.

A kis fantáziám után egy szemhunyásnyit sem tudtam aludni. Még jóval éjfél után is fent voltam, pornót néztem, maszturbáltam, cigiztem, és nagy, zöld szemű, rövid, tüsis hajú lányokat rajzolgattam anime stílusban. Az utolsó rajzom meg is szólított.

– Hozd az ollót, BB – mondta.

Úgyhogy megtettem.

Hajnali egykor besettenkedtem a fürdőszobámba, becsuktam magam mögött az ajtót, és szinte az egész vörösesszőke hullámos hajamat levágtam. Az arcom két oldalán meghagytam egy-egy állig érő tincset, a többit lenyestem. Kábé két és fél, három centire hagytam meg a hosszát, de arra odafigyeltem, hogy különböző szögekben vágjam le, nehogy úgy nézzen ki a végén, mint valami bukósisak.

Másnap reggel bevizesítettem, tüsisre zseléztem, és beszíneztem rózsaszínre meg lilára, majd elkészítettem a szokásos macskaszemes sminkemet, mély lélegzetet vettem, és lementem a földszintre, hogy szembenézzek anyámmal. Amikor észrevett, legnagyobb meglepetésemre felcsillant a szeme, és rögtön beletúrt a hajamba.

Egy oldalra fésülte a hosszabban meghagyott tincseimet, és felsikkantott.

– Istenem, BB! Úgy nézel ki, mint Twiggy! Vennünk kéne neked műszempillát... Twiggynek is olyan nagy szeme volt, mint neked, és mindig hosszú műszempillákat hordott, hogy még nagyobbnak tűnjön... – Kartávolságra tolt magától, és tetőtől talpig végignézett rajtam. – Ő is ugyanolyan vékony volt, mint te. Istenem, annyira szerencsés vagy. Képes lettem volna ölni azért, hogy úgy nézzek ki, mint Twiggy!

Hm... oké. Gondolom, nem kapok szobafogságot.

Anya a kezembe nyomott egy papírtörlőbe csomagolt muffint, amit betettem a kézzel készített, szőrös, tigrismintás táskámba, amit ő tanított meg elkészíteni a nyáron, és együtt sétáltunk ki a párás, még sötét reggeli égbolt alá. A suliba tartó út során anya baromi lassan vezetett, egyszer sem használta az irányjelzőjét, és torkaszakadtából üvöltötte a dalt, ami a retró rádióállomás csatornáján szólt. (Oké, beismerem. Én is együtt énekeltem vele.)

De amikor kitett az épület előtt, minden lassított felvételben zajlott. Ahogy a kilincsre tettem a kezem. Ahogy a légkondicionáló arcon csapott, amikor átléptem a küszöbön. És ahogy Lance Hightower a falnak támaszkodott a folyosón, és engem figyelt, mintha csak rám várt volna.

Mielőtt odaértem volna hozzá, Lance ellökte magát a faltól – mind a százkilencven centijét –, és arcán a gyönyörű, gödröcskés mosolyával sétált felém.

Amikor hallótávolságon belülre ért, megszólalt:

– Atyaég, BB! Kibaszott állat a hajad! – Majdnem összeért a cipőnk orra, amikor Lance mindkét kezét kinyújtotta, és gyengéden meghúzta a két állig érő tincsemet.

Vigyorogva néztem fel rá – és némán imádkoztam, nehogy befogja az ujját a hajszínezőm –, aztán megkértem, hogy ismételje meg.

– Tényleg? Tetszik?

Lance lehajolt, így minden rezes pöttyöt láttam a mogyoróbarna szemében.

– A francba, naná, hogy tetszik – válaszolta. – Állati menőn nézel ki, mint egy vérbeli vagány csaj.

A rózsaszín csíkok a hajamban valószínűleg megegyeztek az arcom színével, miközben pislogva néztem rá, és csücsörítettem, hogy csókoljon meg már végre. A hasamban repkedő pillangók légakrobatikázni kezdtek, én pedig csak azt akartam... hát, mindent. Le szerettem volna tépni azt a szexi fekete ruhát a hatalmas, magas testéről, bele akartam túrni a kifakult, zöldre festett tarajba a feje tetején, és engedni, hogy minden mocskos dolgot megtegyen velem, amit az izmos szerelő csinált az unatkozó háziasszonnyal a Skinemaxon tegnap éjszaka.

Azonban a mindennek várnia kellett, mert megszólalt a csengő, így a folyosót elözönlötték a tantermekbe rohanó kamaszok.

– Kint találkozunk – mondta Lance, és gyorsan átölelt, mielőtt hagyta, hogy a tömeg elsodorja mellőlem.

Megfordultam és elindultam az első órámra. Totál megrészegített a vágy, amikor váratlanul egy angyali hang utánam kiáltott.

– Hé, kislány!

Vigyorogva fordultam vissza. Lance-t könnyű volt kiszúrni, mivel majdnem egy teljes fejjel magasabb volt, mint a legtöbb kölyök, aki sietve megpróbálta őt kikerülni a folyosón. Lábujjhegyre állva a számhoz tettem a kezemet, és visszakiabáltam neki a begyakorolt válaszomat.