Életem Franciaországban

Julia Child

és alex prud’homme

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű: Julia Child with Alex Prud’homme: My Life in France

© 2006 by the Julia Child Foundation for Gastronomy and the Culinary Arts

and Alex Prud’homme

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC

Fordította © Lelik Krisztina, 2011, 2024

Szerkesztő: Darida Bence

Borítófotó © Paul Child/Alfred A. Knopf

Borítóterv © Váradi Zsolt

HVG Könyvek, Budapest, 2024

Kiadóvezető: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Árkos Eszter

www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 536 6

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Paulnak

Tartalom

Előszó

Bevezetés

Első rész

Első fejezet: La belle France, a gyönyörű Franciaország

Második fejezet: Le Cordon Bleu

Harmadik fejezet: Három nagyevő

Negyedik fejezet: Bouillabaisse à la Marseillaise

Második rész

Ötödik fejezet: Francia receptek amerikai szakácsoknak

Hatodik fejezet: A francia konyha művészete

Hetedik fejezet: A Művészet gyermeke

Nyolcadik fejezet: A „The French Chef” Franciaországban

Kilencedik fejezet: Julia Child konyhájából

Epilógus

A könyvben előforduló francia ételnevek betűrendes jegyzéke (a teljesség igénye nélkül)

Irodalom

Illusztrációk forrása

A szerzőkről

Név- és tárgymutató

Előszó

2004 augusztusában Julia Childdal ültünk buja kis montecitói kertjében, Kaliforniában, és az életéről beszélgettünk. Sovány volt, kissé meg is görnyedt, ám élénkebbnek tűnt, mint hetek óta bármikor. A jelen könyvünkön való közös munkálkodás kellős közepén tartottunk. Amikor megkérdeztem tőle, mire emlékszik az 1950-es évek Párizsából, felidézte, hogy a Cordon Bleu-ben a világon mindent megtanult főzni, a csigától a vaddisznóig; hogy a franciaországi piacokon érzett rá a „les human relations”, az emberi kapcsolatok értékére; panaszkodott, hogy az ő idejében az amerikai háziasszonyoknak bizony zsonglőrködniük kellett a levesfőzés és a pelenkák kifőzése között. Aztán kajánul hozzátette: „Képzeld csak el, ha valaki összekeverte a kettőt, abból micsoda ragyogó kombináció jött létre!”

Az Életem Franciaországban megírásának gondolata 1969 óta érlelődött, amikor Julia férje, Paul Child átnézte azt a több száz levelet, amelyet Juliával közösen írtak Paul ikertestvérének, Charles Childnak (az én nagyapámnak) Franciaországból, 1948 és 1954 között. Paul vetette fel, hogy a levelekből könyvet lehetne összeállítani a nekik legkedvesebb és egyben leginkább sorsformáló közös éveikről, de a könyv sosem készült el. Paul 1994-ben, kilencvenkét éves korában meghalt. Viszont Julia nem vetette el az ötletet, és gyakran emlegette, hogy szándékában áll megírni a „francia könyvet”. Úgy tekintette, legalábbis részben, mint tisztelgést a férje előtt, a férfi emléke előtt, aki elvitte őt Párizsba.

Hivatásos író voltam, és régóta szerettem volna együtt dolgozni Juliával. Ám ő, roppant önálló személyiség lévén, főként csak önmagában bízott, és éveken keresztül udvariasan elhárította a közös munka gondolatát. 2003 decemberében ismét vágyakozva említette a „francia könyvet”, és én ismét felajánlottam neki, hogy szívesen segítségére lennék a megírásában. Kilencvenegy éves volt, az egészségi állapota hol javult, hol romlott. Ezúttal így felelt: „Rendben, kedvesem, talán tényleg együtt kellene megírnunk azt a könyvet.”

Az én munkám mindössze annyiból állt, hogy segítsek Juliának elmondani a történetét, ám ez sem bizonyult mindig könnyű feladatnak. Bár született komédiás volt, önmagával kapcsolatban alapvetően zárkózott maradt, nem szeretett sokat elárulni magáról. Lassan indult a munka, de azután összehangolódtunk, és idővel csodálatosan termékeny munkatempót alakítottunk ki. Havonta pár napra beültem a nappalijába, kérdéseket tettem fel neki, olvastam a családi levelezést, és hallgattam a történeteit. Eleinte felvettem a beszélgetéseinket, de amikor hosszú ujjaival bökdösni kezdte a kazettás magnómat, rájöttem, hogy zavarja, és attól kezdve inkább csak jegyzeteltem. Minél hosszabban beszélgettünk a „kis öreg Franciaországról”, annál több minden jutott eszébe, gyakran meglepő elevenséggel: „Ó, azok a csodálatos, vajas francia sült csirkék, azok voltak aztán jóízűek, és azok olyan igazi csirke csirkék voltak!”

Legjobb beszélgetéseink közül néhány a terített asztal mellett zajlott, vagy autózás közben, vagy valamilyen termelői piacon tett látogatásunk alkalmával. Valami előhívott benne egy emléket, és hirtelen elmesélte, hogyan tanult meg bagettet sütni Párizsban, vagy bouillabaisse-t főzni Marseille-ben, vagy miként lehet túlélni egy francia vacsorameghívást: „Beszélj nagyon hangosan és nagyon gyorsan, teljes meggyőződéssel hangoztasd az álláspontodat, ugyanúgy, ahogy a franciák szokták, és akkor majd pompásan érzed magad!”

Ezeken a lapokon szinte minden egyes szó vagy Juliáé, vagy Paulé. Minthogy azonban ez nem tudományos igényű mű, bizony időnként keveredik benne a két ember hangja. Julia is bátorította ezt a módszert azzal, hogy kiemelte: Paullal gyakran úgy írták alá a leveleiket, hogy „PJ” vagy „Pulia”, mintha egyetlen személy két fele lettek volna. A magyarázatok és az átvezető szakaszok egy részét én írtam úgy, hogy közben próbáltam felidézni Julia teljesen egyéni szóhasználatát – „zutty!”, „pfuj”, „ajjaj!”, „hurrá!”. Amikor elég anyagom gyűlt össze, írtam egy vázlatot. Julia mohón olvasta, kijavította a francia szövegben a hibáimat, és apró betűs, jobbra dőlő kézírásával kiegészítette mindenféle részletekkel, ahogyan azok eszébe jutottak. Szerette a munkának ezt a részét, és igen precíz szerkesztőnek bizonyult. „Ettől a könyvtől egészen erőre kapok!”, jelentette ki.

Juliával hasonló volt a humorunk, hasonló az ízlésünk az ételekben, és úgy látta, hasonlítok Paulra, ami valószínűleg elősegítette a közös munkát. Ami engem illet, hálás voltam a lehetőségért, hogy ismét kapcsolatba kerülhettem vele, és részese lehettem egy ennyire érdekes feladat megvalósításának. Egyes írók úgy találják, minél többet tudnak meg szerzőtársukról, annál kevésbé kedvelik őt, én viszont ennek pontosan az ellenkezőjét tapasztaltam: minél többet tudtam meg Julia Childról, annál inkább tiszteltem őt. Leginkább az képesztett el, micsoda hihetetlen munkabírása volt, mennyire alávetette magát a francia konyha, la cuisine française „szabályainak”, miközben folyamatosan nyitott maradt a kreatív kísérletezésre, és képes volt elszántan szembeszállni minden útjába kerülő akadállyal. Juliából sosem veszett ki a rácsodálkozás képessége és a kíváncsiság. Hihetetlen inspirációt adott, és ad ma is.

Szintén megannyi szellemi ösztönzést kaptam a szerkesztőnktől, Judith Jonestól, aki több mint negyven éven keresztül dolgozott együtt Juliával. Türelme és a tárgy teljes mélységű ismerete nélkülözhetetlen segítségnek bizonyult a könyv létrejöttében. Judith asszisztense, Ken Schneider szintén óriási segítséget jelentett.

2004. augusztus 13-án – közvetlenül a kertben lezajlott beszélgetésünk után, és mindössze két nappal a kilencvenkettedik születésnapja előtt – Julia veseelégtelenség következtében meghalt álmában. A következő évben befejeztem az Életem Franciaországban írását, de közben mindennap azt kívántam magamban, bárcsak felhívhatnám őt, és megkérhetném, hogy tisztázza valamelyik történetet, osszon meg velem valami újságot, vagy egyszerűen csak beszélgessünk. Hiányzik. De szavain keresztül ezeken az oldalakon Julia hangja ugyanolyan élénk, bölcs és ösztönző, mint mindig. Ahogy ő mondaná: „Micsoda jó mulatság volt!”

Alex Proud’homme

2005. augusztus

Középen én, mellettem John öcsém és Dorothy húgom

Bevezetés

Ez a könyv olyasmiről szól, amit életem nagy részében igazán szerettem: a férjemről, Paul Childról; a gyönyörű Franciaországról, azaz la belle France-ról; no meg a főzés és az evés sok-sok öröméről. A kötet bizonyos szempontból újdonságot jelent nekem: ez alkalommal receptgyűjtemény helyett egymáshoz kapcsolódó önéletrajzi történeteket raktam össze, főként az 1948 és 1954 között Párizsban és Marseille-ben töltött évekre, valamint néhány későbbi provence-i kalandunkra összpontosítva. Azok a korai évek Franciaországban életem legszebb évei közé tartoztak. Döntő korszakot jelentettek átalakulásomban, amelynek során megtaláltam valódi hivatásomat, megtapasztaltam az érzékek ébredését, és olyan remekül szórakoztam, hogy közben szinte egy lélegzetvételnyi időre sem álltam meg.

Mielőtt Franciaországba költöztem, az élet nem készített fel arra, ami ott várt rám. Fehér, angolszász, protestáns, felső középosztálybeli családban nőttem fel kényelmes körülmények között, a napos és cseppet sem intellektuális kaliforniai Pasadenában. Apám, John McWilliams konzervatív üzletember volt, aki a család ingatlanvagyonát kezelte; anyám, Carolyne, akit a családban Carónak hívtunk, igen szívélyes társasági ember hírében állt. Ám rangjabeli társnőihez hasonlóan ő sem töltött sok időt a konyhában. Időnként kiruccant oda, hogy összeüssön egy sütőporos kekszet, esetleg egy-egy sajtos vagy füstölt tőkehalas ételt, de nem volt szakácsnő. Mint ahogy én sem.

Kislány koromban semmiféle érdeklődést nem mutattam a tűzhely iránt. Mindig egészséges étvágyam volt, különösen szerettem a csodálatos kaliforniai húsokat és friss zöldségeket, de a főzésre sosem buzdított senki, és én magam sem láttam különösebb értelmét nekifogni. Családunknak volt egy sor fizetett szakácsa, akik hatalmas adagokat készítettek nekünk a jellegzetes amerikai fogásokból: zsírban sült csirkét vajas krumplipürével és spenótkrémmel, vagy jókora zsíros, csontos hátszínszeleteket, meg a már korosodó birkák alaposan átsütött – nem pedig franciásan, éppen csak rózsaszínre sütött – combját. És minden mellé barna mártás és zöld mentaszósz dukált. Ezek ízletes, ám kifinomultnak éppenséggel nem nevezhető ételek voltak.

Paul viszont Bostonban nőtt fel, egy meglehetősen bohém anya mellett, aki egy ideig élt Párizsban is, és aki szakácsnői szerepkörben is kiváló teljesítményt nyújtott. Paul művelt ember volt, tíz évvel idősebb nálam, és mire a II. világháború idején megismerkedtünk, ő már beutazta a világot. Elegánsan öltözködött, szépen beszélt franciául, és szerette a jó ételeket meg a finom bort. Ismert olyan fogásokat, mint a moules marinières, a bœuf bourguignon és a canard à l’orange – amelyek az én gyakorlatlan fülemnek és nyelvemnek reménytelenül egzotikusaknak tűntek. Szerencsém volt, hogy Paulhoz mentem feleségül. Ihletet adott, a bor és étel iránt érzett rajongása hozzájárult ízlésem formálódásához, bátorítása átsegített a csüggesztő pillanatokon. Nem futottam volna be ilyen karriert, ha nincs Paul Child.

Ceylonban (Srí Lankán) ismerkedtünk meg a II. világháború alatt, és 1946 szeptemberében házasodtunk össze. Hogy felkészüljek az új életemre férjezett asszonyként, és az állami fizetésből fenntartott háztartás vezetésére, úgy gondoltam, jobb lesz, ha megtanulok főzni. Az esküvőnk előtt részt vettem Los Angelesben két angol nő menyasszonyoknak szervezett főzőtanfolyamán, ahol megtanítottak olyasféle tevékenységekre, mint például a palacsintasütés. De a legelső étel, amit Paulnak készítettem, ennél kissé becsvágyóbb volt: vörösborban főtt velő! Nem nagyon emlékszem már, miért pont ezt választottam – nyilván mert egzotikusnak hangzott, és mert szerettem volna vele lenyűgözni újdonsült férjemet. Átfutottam a receptet, és úgy véltem, nem lesz túl bonyolult elkészíteni. Ám a végeredmény igencsak elrettentően hatott, és megenni sem volt valami kellemes élmény. Vagyis a vacsora igazából katasztrofálisan sikerült. Paul csak nevetett rajta, és aznap este végül valami mással laktunk jól. De engem valahol a lelkem mélyén bosszantott az eset, és még elszántabban terveztem, hogy megtanulok jól főzni.

Fiatal házasokként egy évig Washingtonban, közelebbről Georgetownban éltünk, egy kis fehér faházban az Olive Avenue-n. Míg Paul a külügyminisztérium megbízásából kiállításokat készített elő, én irattárosként dolgoztam. Esténként nagyratörő szándékokkal közelítettem meg a tűzhelyet, hónom alatt a Joy of Cooking (A főzés öröme) című szakácskönyvvel vagy a Gourmet magazin valamelyik számával, és vajmi kevés érzékkel a konyhai foglalatosságokhoz. Az ételeim tűrhetők voltak, de elkészítésük hosszú órák kemény munkájába került. Általában este tízkor valamit az asztalra pottyantottam, ettem belőle pár falatot, és már ájultam is be az ágyamba. Paul türelme végtelen volt. Évekkel később azonban egy interjúban bevallotta: „Első próbálkozásai összességükben nem voltak sikeresnek nevezhetők… De bátran kitartottam, mert Juliát akartam feleségemnek. Bízom benne, hogy nem árultam el a szempontomat.” (Nem árulta el.)

1948 telén Paulnak felajánlották, hogy legyen az Egyesült Államok Információs Szolgálata (United States Information Service, USIS) kiállításszervező irodájának a vezetője Párizsban, és én is tartsak vele. Még nem jártam Európában, de amikor letelepedtünk Párizsban, világossá vált számomra, hogy a puszta véletlen folytán egy varázslatos városba kerültem – ami mindmáig az egyik kedvenc helyem a világon. Eleinte lassan, majd egyre növekvő lelkesedéssel vetettem bele magam a nyelvtanulásba, és az ismerkedésbe új otthonom szokásaival.

Párizsban, és később Marseille-ben is, a világ legjobb ételei vettek körül, ráadásul a férjem személyében lelkes közönségre találtam, így egyértelmű lett, hogy el kell sajátítanom a cuisine bourgeoise ételeinek készítését – a jó, hagyományos francia házi kosztét. Ez felért egy megvilágosodással. Egyszerűen beleszerettem azokba a fenséges ételekbe és azokba a csodálatos szakácsokba. Minél hosszabb ideig éltünk ott, odaadásom irántuk annál inkább fokozódott.

Közösen munkálkodva ezen a könyvön Alex Prud’homme-mal, abban az óriási szerencsében volt részünk, hogy órákon keresztül történeteket mesélhettünk, felidézhettük a múltat, és hangosan gondolkodhattunk. Az emlékezet szelektív, és mi nem is enciklopédikus könyvet próbáltunk írni, inkább azokra a nagy és kis pillanatokra összpontosítottunk, amelyek emléke több mint ötven év elteltével is megmaradt bennem.

Alex 1961-ben született, abban az évben, amikor megjelent az első könyvem, a Simone Beckkel és Louisette Bertholle-lal közösen írt A francia konyha művészete. Milyen találó tehát, hogy mi ketten dolgozunk közösen ezen a könyvön, amely annak az elsőnek a születését meséli el!

Kutatásainkat felbecsülhetetlen mértékben elősegítették a fennmaradt családi levelezés vaskos kötegei, valamint Paul fényképei, vázlatai, versei és Valentin-napi képeslapjai mellett az akkori határidőnaplóink. Paul és ikertestvére, Charlie Child, a festő, aki a pennsylvaniai Bucks megyében élt, nagyjából hetente váltottak levelet egymással. Paul komolyan vette a levélírást: időt szánt rá, mindennapi életünket naplószerű beszámolókban próbálta dokumentálni, és általában egy speciális töltőtollal hetente három-hat oldalt írt tele gyönyörű folyóírásával. A levelekhez gyakran kis vázlatrajzokat is csatolt a helyekről, ahol jártunk, vagy időnként fényképeket (amelyek közül néhányat felhasználtunk e könyv lapjain), sőt minikollázsokat is, amelyeket jegyekből és újságkivágásokból készített. Az én leveleim általában egy- vagy kétoldalasak voltak, géppel íródtak, hemzsegtek bennük a helyesírási és nyelvtani hibák, na meg a felkiáltójelek. Szokásom volt arról írni, amit akkoriban főztem, vagy a körülöttünk forrongó emberi drámákról. Azoknak a vékony, halványkék vagy fehér légipostai levélpapírra íródott leveleknek a százai annyi év elteltével is nagyon jó állapotban maradtak fent.

Amikor most újraolvasom, roppant elevenen rohannak meg a bennük ismertetett események emlékei: Paul megjegyzése az őszi napfény csillogó szikrájáról a sötét Szajnán, napi csatározásai a washingtoni bürokratákkal, a Montmartre illata alkonyatkor, vagy az este, amikor meglestük a torzonborz Colette-et, ahogy abban a csodálatos régi világbeli étteremben, a Le Grand Véfourban vacsorázott. Én a saját leveleimben lelkendezve írtam a nyílt tűzön sütött, zamatos francia kacsa először kóstolt ízéről, aprólékosan beszámoltam a Rue de Bourgogne piacának zöldségeskofájától hallott pletykákról, Minette, a cicánk legújabb csínytevéséről vagy a szakácskönyvünkön való munkálkodás éveinek kudarcairól és győzelmeiről. Bámulatos, hogy családunk volt olyan előrelátó, és megőrizte ezeket a leveleket – mintha csak tudták volna, hogy Alex és én egy napon majd leülünk együtt, hogy megírjuk ezt a könyvet.

Tiszteletteljesen emeljük kalapunkat a sok-sok ember és intézmény előtt, akik segítettek minket az Életem Franciaországban létrejöttében: elsősorban kedves barátnőm és a Knopf kiadónál élethossziglani szerkesztőm, a sasszemű és finom tollú Judith Jones előtt. Őszinte köszönettel tartozunk az én szeretett francia „nővéreimnek”, Simone Becknek és Louisette Bertholle-nak, akikkel együtt dolgoztam; húgomnak, Dorothynak, lelkes unokahúgomnak, Phila Cousinsnak és öccsének, Samnek; valamint felbecsülhetetlen értékű munkájukért titkárnőmnek, Stephanie Hershnek és ügyvédemnek, Bill Truslow-nak. Zengjük a Radcliffe Institute-on belül működő Schlesinger Könyvtár dicséretét, mert nagylelkűen fogadta be írásaim hatalmas tömegét és Paul fényképeit; a Smithsonian Intézet, az Egyesült Államok társadalmi, politikai, kulturális, tudományos és hadtörténeti örökségének múzeuma (Smithsonian Institute Museum of American History) dicséretét, amiért kiállítja pályafutásom tárgyi emlékeit, beleértve a massachusettsi Cambridge-ben levő házunk teljes konyháját; a bostoni WGBH közszolgálati televíziós csatornáét; alma materemét, a Smith College-ét; a sok-sok családtagét és barátét, akik emlékeikkel, fényképeikkel, kellemes társaságukkal és finom főztjükkel segítettek nekünk összerakni ezt a könyvet.

Micsoda jó mulatság volt, és mekkora szerencse, hogy Franciaországban élhettem Paullal, és hogy tapasztalatainkat megírhattam Alexszel! Remélem, hogy ezt a könyvet ugyanolyan szórakoztató lesz olvasni, mint amilyen szórakozást jelentett nekünk az összeállítása: jó étvágyat! – avagy stílusosan: bon appétit!

Julia Child,

Montecito, Kalifornia

2004. augusztus

Első rész

első fejezet La belle France, a gyönyörű Franciaország

tengernyi változás

Reggel öt óra negyvenötkor Paullal kikászálódtunk meleg hálóhelyünkről, és kikukucskáltunk kabinunk parányi ablakán az America gőzhajó fedélzetén. Egyikünk sem aludt valami jól aznap éjjel, részben az időjárásnak, részben egyre növekvő izgalmunknak köszönhetően. Megdörzsöltük a szemünket, kipislogtunk az üvegen keresztül, és bár mindent sűrű köd borított, a hajnal sötétkékjén és az örvénylő homályon át a part mentén hunyorgó fényeket fedeztünk fel. Szerda volt, 1948. november 3-a, és mi végre befutottunk a franciaországi Le Havre-ba.

Nem jártam még Európában, és nem tudtam, mire számítsak. Egy hetet töltöttünk a tengeren, bár sokkal többnek tűnt, és alig vártam, hogy végre szilárd földet érezzek a talpam alatt. Miután búcsút vettünk családtagjainktól az őszi színekben játszó New Yorkban, az America egyenesen belehajózott az erős észak-atlanti szélbe. A nagy hajó dülöngélt, döcögött és billegett a háznyi hullámokon, s közben szüntelenül csattanások, ütődések, kattogások, reszketeg morajlások hallatszottak. Fel… fel… fel… az óriás óceánjáró emelkedett, majd a hullám legtetejére érve egy pillanatra megtántorodott, azután le… le… le… siklott, míg az orra hatalmas, iszonytató permettel belecsapódott a hullám völgyének legmélyébe. Izmaink fájtak, agyunk kifáradt, a padló pedig tele volt törött porcelánnal. Az utasok többségének és a legénység néhány tagjának zöldesen sápadt volt az arca. Paul és én szerencsénkre jó tengerésznek bizonyultunk, és vasból volt a gyomrunk: egyik reggel a mindössze öt utas közé tartoztunk, aki aznap lement reggelizni.

Kevés időt töltöttem csak a tengeren korábban, a II. világháború alatt Ázsiába utaztam hajóval oda-vissza, és még sohasem éltem át ehhez fogható vihart. Paul viszont már minden elképzelhető időjárást megtapasztalt életében. Az 1920-as évek elején, amikor nem tudta fizetni az egyetemi tandíját, az Egyesült Államokból egy olajszállító tankhajón Panamába utazott, felkéredzkedett egy Marseille és Afrika között közlekedő kis kompra, átkelt a Földközi-tengeren és az Atlanti-óceánon Triesztből New York felé, dolgozott egy szkúneren, ami Új-Skóciából Dél-Amerikába tartott, és a II. világháború alatt rövid ideig a Kínai-tengeren egy vezérhajón teljesített szolgálatot. Látott már vízoszlopot, villámlást, és ahogy ő mondta, sokat a „természet ősi erejű támadásai” közül. Paul olykor igazi macsó férfi, olykor csendes, kitartó könyvmoly volt. Rettenetes tériszonnyal küszködött, viszont az a fajta volt, aki kényszeríti magát, hogy a tomboló viharban a hajó legmagasabb pontjára álljon. Jellemző, hogy a hánykolódó America gőzös fedélzetén ő volt az, aki jobban izgult kettőnkért.

Paulnak felajánlották, hogy vezesse az Egyesült Államok Információs Szolgálata (United States Information Service, USIS) kiállításszervező irodáját. Arra szólt a megbízatása, hogy a vizuális művészet eszközeivel segítse elő a francia–amerikai kapcsolatok fejlesztését. Ez egyfajta kulturális és egyben propagandatevékenység volt, és ő kiválóan megfelelt a feladatra. Paul az 1920-as években Franciaországban élt és dolgozott, gyönyörűen beszélte a nyelvet, és nagy csodálója volt a francia ételeknek és italoknak. Párizst tartotta kedvenc városának a világban. Így amikor az amerikai kormány felajánlotta neki ezt az állást, kapva kapott a lehetőségen. Engem pedig pluszpoggyászként vitt magával.

Ahogy abban mindketten egyetértettünk, az utazás kapcsolatunk lakmuszpróbáját jelentette: ha a legjobbat tudjuk kihozni a káoszból és a váratlan helyzetekből, amelyekben elkerülhetetlenül részünk lesz útközben, akkor bizonyára képesek leszünk egész tűrhetően áthajózni együtt az életünkön is. Addig még elég jól teljesítettünk mindketten.

1944 nyarán ismerkedtünk meg Ceylonban, ahová a Stratégiai Szolgálatok Hivatala (Office of Strategic Services, OSS), a CIA elődje helyezett mindkettőnket. Paul művész volt, akit azért toboroztak oda, hogy hadműveleti központot alakítson ki, ahol Mountbatten tábornok át tudja nézni ügynökeinknek a terepről küldött hírszerzői beszámolóit. Én vezettem a nyilvántartó irodát, ahol többek között a hírszerzői jelentéseket és egyéb szigorúan titkos iratokat dolgoztam fel. Később a háború alatt áthelyeztek minket Paullal Kínába, Kunmingbe, ahol Wedemeyer tábornoknak dolgoztunk, és ahol finom kínai ételek mellett folytattuk az udvarlást egymásnak.

Bár külföldön ismerkedtünk össze, a háború alatt Ázsiában töltött időket nem tekintettük valódi külföldön élésnek: heti hét napot dolgoztunk, legénységi szálláson aludtunk sokadmagunkkal, és egy pillanatra sem feledkezhettünk meg arról, hogy katonai szolgálatot teljesítünk.

De a háború már véget ért. 1946-ban összeházasodtunk, két évig Washingtonban éltünk, most pedig Párizsba költöztünk. Annyira sok dolgunk volt az esküvőnk napja, 1946. szeptember 1-je óta, hogy nem voltunk igazából nászúton. Talán pár év Párizsban kárpótolni tud a dolgok ilyetén szomorú alakulásáért, és tarthatunk egy munkával összekötött nászutat. Nos, jó tervnek hangzott.

Miközben kifelé bámultam a kajütablakon Le Havre hunyorgó fényeibe, rájöttem, hogy fogalmam sincs, mit nézek. Franciaország ködös absztrakció volt csupán nekem, egy ország, amelyet elképzeltem magamnak, de amelyről lényegében semmiféle valós képem nem volt. És bár alig vártam, hogy partra léphessek, közben arra is megvolt az okom, hogy gyanakvó legyek az országgal szemben.

A kaliforniai Pasadenában, ahol felnőttem, Franciaországnak nem volt jó reputációja. Magas és szűkszavú apám, „Nagy John” McWilliams szerette hangoztatni, hogy minden európai, a franciák meg aztán különösen „tudatlanok” és „koszosak”, bár életében nem járt Európában, és egyetlen franciát sem ismert. Én találkoztam néhány francia emberrel, de azok egytől egyig félbolond vénkisasszony nevelőnők voltak. Annak ellenére, hogy évekig „tanultam” a nyelvet, ami nem volt több gépies magolásnál, nem tudtam megszólalni franciául, és egyetlen szót sem értettem a franciák beszédéből. Ráadásul a Vogue magazin cikkeinek és a hollywoodi filmeknek köszönhetően az volt a gyanúm, hogy a franciák afféle finnyás-kényes népség, a nők mind kecsesek, mindnek kifogástalan a frizurája, és mind gonosz kis teremtés, a férfiak pedig egytől egyig Adolphe Menjou-ra hajazó piperkőcök pödrött bajusszal, akik megcsipkedik a lányok fenekét, és az amerikai bugrisok ellen intrikálnak.

Jómagam 188 centi magas, harminchat éves, meglehetősen hangos és komolytalan kaliforniai nő voltam. Franciaország látványa a kajütablakból egy hatalmas kérdőjelnek tűnt a szememben.

Az America lassan úszott be Le Havre kikötőjébe. Óriásdarukat, téglarakásokat, bombázások után maradt üres területeket, a háborúból ottfelejtett rozsdásodó, félig elsüllyedt hajótesteket láttunk. Ahogy a révkalauzhajók a móló felé tereltek minket, kihajoltam a korláton, és lenéztem a dokkban várakozó tömegre. Tekintetem megállapodott egy termetes, markáns arcú, cserzett bőrű férfin, akinek a szája sarkában gyűrött cigaretta parázslott. Két hatalmas kezével a levegőben hadonászott a feje körül, miközben valakinek kiabált valamit. Hordár volt, aki olyan játszi könnyedséggel dobálta a nehéz csomagokat, mint egy elégedett medve, és közben nem is sejtette, hogy figyelem. Dagadó hasát és széles vállát különlegesen szép színű, sötétkék overall fedte, ő maga pedig olyan életrevalónak, olyan szórakoztatónak látszott, hogy aggodalmaim kezdtek csillapodni.

Tehát így néz ki egy igazi francia férfi, gondoltam magamban. Minden, csak nem Adolphe Menjou. Hála az égnek, ebben az országban valódi, hús-vér emberek élnek!

Reggel hétre már parton voltunk Paullal, és a csomagjaink is átestek a vámkezelésen. Az elkövetkező két órában ültünk és ásítozva dohányoztunk, feltűrt kabátgallérral védekezve a szitáló eső ellen. Végül egy daru kiemelte a hajó gyomrából az égszínkék Buick kombi autónkat, amit mi Kék Villámnak becéztünk. A Buick a fejünk felett himbálózott egy hurokban, majd lehuppant a dokk talajára, ahol rugózott egyet. Azonnal nekitámadt egy csapat mécanicien, vagyis fekete svájcisapkát, fehér henteskötényt és hatalmas gumicsizmát viselő autószerelő. Megtöltötték a Villámot essence-szal, olajjal és vízzel, felszerelték rá a diplomatarendszámot, és berakodták tizennégy csomagunkat, a fél tucat utazóládánkat és számos takarónkat – az egészet rosszul. Paul borravalót adott nekik, majd ismét berámolta a csomagokat úgy, hogy azért ki is lásson a hátsó ablakon. Nagyon precízen és nagyon ügyesen tudta az autót telepakolni, mint a kirakós játékok nagymestere.

Mire végzett a csomagok elrendezésével, az eső is elállt, és fejünk felett az ég kékjének csíkjai bukkantak elő a szürke felhők közül. Bepréseltük magunkat a két első ülésre, és Villám széles, mormogó orrát délkeleti irányba, Párizs felé fordítottuk.

sole meunière, nyelvhal molnárné módra

A normandiai táj valósággal szíven ütött, valahogy mindannak a kvintesszenciája volt, ami francia. A hely valódi képei, hangjai és illatai sokkal különlegesebbek és érdekesebbek voltak, mint amilyennek egy filmmontázs vagy egy Franciaországról szóló többhasábos, képekkel illusztrált cikk képes bemutatni. Minden kisvárosnak megvolt a maga sajátos arculata, bár akadtak olyanok is, mint például Yvetot, amelyiket még akkor is tátongó bombatölcsérek és összegubancolódott szögesdrót tekercsek sebhelyei csúfítottak el. Autóval szinte alig találkoztunk útközben, volt viszont több száz kerékpáros, láttunk lovas kocsit hajtó öregembereket, fekete ruhás asszonyokat és facipős kisfiúkat. A telefonpóznák más méretűek és más alakúak voltak, mint Amerikában, a földeket mindenütt művelték, és nem láttunk hirdetőtáblákat. Az itt-ott feltűnő, szabályos fasorok végére épített rózsaszín-fehér stukkós villákat egyszerre éreztem bolondosnak és elbűvölőnek. Egészen váratlanul valahogy a földes-füstös szagok, a táj kanyarulatai és a káposztaföldek ragyogó zöldje mindkettőnknek Kínát juttatta eszébe.

Ó, la belle France – tudtomon kívül máris kezdtem szerelembe esni vele!

Felhasznált betűtípusok

Libre Caslon Text – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License