Sarah A. Parker: When the Moon Hatched

Copyright © 2023 by Sarah A. Parker

Hungarian Translation © Kopp Lukács

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sarah A. Parker: When the Moon Hatched

Harper Voyager, an imprint of HarperCollins Publishers Ltd, 2024

Fordította: Kopp Lukács

ISBN: 978-615-650-768-6 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: A.T. Cover Designs, LLC

A térképet készítette: Virginia Allyn

Az illusztrációkat készítette: Alice Cao

Szerkesztő: Váry Orsolya

Korrektor: Kótai Kata, Kiss Regina

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: romantikus, fantasy

A KÖNYVRŐL

Ez a könyv erős, szókimondó kifejezéseket és sötét elemeket tartalmaz, amelyeket egyesek nyugtalanítónak találhatnak.

A figyelmeztetések teljes listájáért, kérlek, lapozz a kötet végére.

A világ az Ötökkel kezdődött.

KEZDETBEN VALA AETHER ISTENE, Caelis, puszta szemmel láthatatlan. A semmivel kitöltött tér, amelyre nem gondol senki. Ahol anyag formálódott, ott őt egyszerűen félretolták.

Bariton éneke telis-tele volt tartalommal, mégis teljesen anyagtalan maradt. Magányos visszhang, amely a közeli és távoli napok között a világnagy űrben keringett; akármilyen hangosan énekelhetett, hangja olyan mély, hogy senki nem hallhatta meg.

Végtelen vágya volt, hogy vegyék észre, létéről tudomást szerezzenek. Ő volt az, aki üres vásznat ajánlott a többieknek, hogy azt ők tölthessék meg tartalommal.

A Föld istene, Bulder, lekiáltott, és egyetlen harsány bődüléssel megformálta a szférát; robusztus, nem forgó gömböt alkotott. Olyan világot, amelynek felét rozsdaszínű homok dús dűnéi borították, és napfényben fürdött, másik fele örökre olyan sűrű árnyékba merült, hogy a sötétség a kőzetbe süppedt, és feketére festette azt.

Bulder tompább és harsányabb szavakkal faragta, alakította a terepet; mélyedéseket, púpokat és hasadékokat hozott létre a világban. Falat kovácsolt, amellyel átvágta Parasolia területét, ahol a napfény és az árnyék nem hajlandó elegyedni. Az égbolt örökké rózsaszín, lila és arany színekben pompázott.

A következő a Víz istennője volt.

Rayne a viszonzatlan szerelem milliárdnyi vágyakozó könnycseppjében hullott a földre, a Bulder által alkotott mélyedésekben gyűlt kisebb tócsákba és nagyobb víztömegekbe; elömlő szeretetével töltötte meg a szurdokokat. Az árnyékos oldalra nehéz pelyhek záporában ereszkedett alá, fagyos ölelésbe vonva jégporozta be az éles, csipkézett hegyvonulatokat.

Szerelme sikoltó áradat volt. Jajveszékelése mint a lavina mély, szívszorító reccsenései. A permetező eső szinte hallhatatlan, néma sikolya.

Gyászos éneke nagyon különbözött nővére, Clode dalától. A Levegő istennője a mérhetetlen őrület meredélyének peremén csüngött. Hangja mint a selyemszalag; érintése puha, hacsak nem oldalról ér, mert akkor éles szélével beléd nyes.

Suttogó szavai levelektől roskadó ágak mellett suhantak el, pajzán táncba rántva mind. Erőszakos sikolyai éles kanyarok körül hasítottak mohó sebességgel, egyszerűen azért, mert szerette a hangot. Képtelen volt elviselni Rayne komor nyugalmát. Clode viharos süvöltése gyakran kavarta hullámzó masszává a partra dobszódübörgésű, nagy hullámokkal zúduló Loffeán vizét.

Ignos mohón rajongott Clode istennőért. A Tűz istene belőle lakmározott. Falta.

Annyira szerette, hogy nélküle lélegezni sem volt képes.

Perzselő éneke vad éhségről és szenvedélyes mohóságról szólt, de Ignos veszett szenvedélye képtelen volt kordában tartani Clode istennőt. Mert Ignos akkor sem fogta vissza magát, amikor dzsungeleket lobbantott lángra, és füsttel árasztotta el a Levegő istennőjét, hogy abban táncoljon. Akkor sem tanúsított önmérsékletet, amikor Bulder köveit vörös folyókká olvasztotta. Eget rengető vulkanikus robbanásokkal, hevesen akart udvarolni Clode istennőnek.

Caelis mindezt gyászos magányába kötve figyelte; irigykedett a többi Teremtőre, amiért képesek voltak érzékelni; látni, tapintani, hallani. Mégis hálás volt, hogy valaminek a része lehetett.

Bárminek.

És csendes csodálkozással figyelte, ahogy ezen a buja és termékeny vásznon, amelyet ő ürességével ajándékozott meg, kivirágzik az élet. Csodálta a földet, a havas és a homokos területeket is ellepő különféle népek kakofóniáját; némelyikük hallása élesebb volt, mint a fülük hegye, így ők ismerhették a négy másik elemi dalt. Néhányan közülük megtanulták ezt a nyelvet. És beszélték.

Erőt találtak bennük.

Mások ezüst könyvre bukkantak, amelyet egyesek szerint Caelis írt kétségbeesésében, hogy az ő szavát is meghallják. Ők a hatalom egy másik formáját találták meg azokban a rúnákban, amelyeket senki nem tudott elolvasni vagy értelmezni; felfedezték, hogy a furcsa jeleket használni lehet. Törött csontokat lehet helyre tenni, vért varázsolni, tárgyakat megbűvölni…

Sokféle lény töltötte be a világ minden szegletét, de egyikre sem voltak büszkébbek a Teremtők, mint az égboltot uraló hatalmas, szárnyas fenevadakra.

A sárkányokra.

Forroterra lakhatatlannak tűnő koronáján, ahol a nap könyörtelen sugaraitól hólyagosra égett a bőr, ott éltek a sabersythusok, sőt, nagyon jól éltek. Hatalmas, testes, fekete, bronzszínű és vöröses pikkelyű állatok. Párjukat ritkítóan kegyetlen hajlamokkal.

Gondragh földjét választották szaporodóhelynek.

Egyesek elég bátrak voltak ahhoz, hogy a közelükbe merészkedjenek. Lerohantak egy-egy sárkányfészket, tojást raboltak.

Bátrak… vagy ostobák.

A szivárványsárkányok kevésbé változékonyak, mint távoli rokonaik; Parasolia területén találtak otthonra. A lápvilágban, a ködös mocsárvidékben, amely sáros, kénes böffenésekkel szinte mindent elnyelt.

Fényes csőrük elég éles volt ahhoz, hogy vágni tudjanak, karmaik ugyanolyan veszélyesen élesek. Tollazatuk színes, mint a világrészükön örökké vibráló égbolt. Nem volt két szivárványsárkány, amelyik ugyanolyan színmintázatot viselt volna.

A szivárványsárkány-tojás lopásához szintén bátornak vagy ostobának kellett lenni… de talán egy kicsit kevésbé bátornak vagy ostobának.

Netheryn vidékét azonban szinte lehetetlen volt kifosztani; ez az éteri és ravasz opálholdsárkányok kiválasztott tojásrakóhelye.

A naptól legtávolabb fekvő Netheryn vidéke Hibernis országának legsötétebb koronája. Itt olyan hideg van, hogy az egyszerű lények többségének vérét ez a környezet lelassítja és besűríti. Nem hat azonban az opálholdsárkányokra, akiknek fénylő bőre eleve hideg tapintású. Hosszú, selymes farkuk és csillogó, tintafekete szemük van.

A hó és jég, a hangokat elnyelő, majd figyelmeztető üvöltésként kiköpő, mohó csend közepette az opálholdsárkány-kolónia valósággal virágzott; számuk, erejük és ragyogásuk egyre nőtt.

Opálholdsárkány-tojást csak olyanok próbáltak lopni, akik olyan zavartak voltak, mint Clode istennő, vagy elég erejük volt ahhoz, hogy megvédjék magukat…

A legtöbbeknek azonban ez nem sikerült, mert vagy a félelmetes, csapkodó vadállatok ölték meg, vagy a könyörtelen terep pusztította el őket.

Néhányan azonban sikerrel jártak – ők messze földön híresek lettek, és arra használták a sárkányokat, hogy háborúban királyságokat szerezzenek meg a segítségükkel.

Ám ahogy a várak a hegyek fölé magasodtak, és ahogy a királyok és királynék egyre nagyobb és fényesebb ékkövekkel díszítették a koronájukat, a népek úgy tanulták meg, hogyan lehet sárkányvért ontani.

Sok opálholdsárkány, szivárványsárkány és sabersythus… örök élete ért véget egy pillanat alatt.

A Teremtők nem számítottak arra, hogy szeretett bestiáik életük végén az ég felé veszik az irányt. Mert sokan közülük a gravitációval dacolva ott telepedtek meg, gömbökké meszesedtek, és most sírkövekkel borítják az eget.

Holdakkal.

Arra biztosan nem számítottak az istenek, hogy ezek a holdak nem sokkal azután, hogy megtalálták magaslatukat, és pályára állnak, leesnek. Becsapódnak a világba, szilánkokra törnek a végzetes összecsapásban, ami azzal fenyeget, hogy minden elpusztul, ami addig létrejött.

Hét holdzuhanás kellett ahhoz, hogy Clode, Rayne, Ignos és Bulder rájöjjön, mindezért Caelis a hibás. Az ő kitöltésre vágyó üres helyének hatása elég erős ahhoz, hogy egy halott sárkányt kiszorítson égi nyugvóhelyéről, és letépje az égből.

Még egy holdeső kellett ahhoz, hogy tervet eszeljenek ki, mert meg akarták menteni a teremtett világot, amelyet annyira szerettek.

Üres ígéretekkel és hitetlen fogadalmakkal csapdába csalták és elfogták Caelist.

Leigázták.

Súlyosan koppanó, égető, roppantó dalaikat énekelték, ezzel Caelis lényegét olyan kis darabokra aprították, hogy egy ébenfakristályból készült, kis rügynél nem nagyobb ketrecbe tudták zárni, amelyet Aetherkőnek neveztek el. Ahogy Caelis isten prüszkölt és harcolt a többiek ellen, ezüst köntösének szálai kiszakadtak, de a többi Teremtő nem vette a fáradságot, hogy összeszedje ezeket a szálakat. Hagyták, hogy ezek a világ két pólusához tapadva keringjenek. Világító aurora lett belőlük, amely körbejárja a földgolyót, így a lenti lények kaptak valamit, amivel nyomon követhetik, mikor jött el az ébrenlét és mikor az alvás ideje.

Magát Caelist rúnák gyűjteményével ékesített ezüstötvözet diadémba foglalták, amelynek ádáz ereje volt. Elegendő ahhoz, hogy az örökkévalóságig ebbe a kőbe zárva tartsa őt, amíg a rúnáknak van miből táplálkozniuk.

Az Őrizőből.

Ez a hatalmas fae harcos maguktól a Teremtőktől kapott ajándékot: elég hatalmas erőt és bölcsességet ahhoz, hogy képes legyen az Aetherkövet a homlokán viselve Caelist bezárva tartani. Ez az adomány úgy öröklődött nemzedékről nemzedékre, mint a családi ereklyék.

Sok auroraciklus telt el, és egyre több hold lepte el az eget…

A holdak azonban fent maradtak.

Végre béke uralkodott, annak ellenére, hogy a tragédiák és rosszul időzített halálesetek hosszú sora elnyelte az Aetherkő katasztrofális eredetének valódi történetét, létezésének értelmét. Tábortüzek körül mesélt, csecsemősírás-csillapító kusza mítosszá lett.

•••

MÍGNEM EGY AURORAKELTEKOR, több mint ötmillió fázis óta először…

Lehullt egy újabb hold.

5 000 165 fázissal a Kő Után

AVÁLLAM MEGMOZDUL, ELŐREGÖRNYEDEK, úgy nézek ki, mint egy megtört ember.

Mint aki fél.

Befordulok egy sarkon, a lépcső alsó fokára lépek, pergamenpacsirta suhan a nyomomban, olyan közel, hogy szinte meglepődöm, amikor nem ér hozzám, hogy tépjem le a levegőből.

Ahogy középső ujjamon megforgatom a vékony vas karikagyűrűt, tekintetemet az előttem húzódó komor alagút bejáratát eltorlaszoló, tetőtől talpig páncélba öltözött őrre emelem. Karját keresztbe téve áll; kopaszra borotvált feje szinte súrolja az ívelt mennyezetet. Háta mögött az ajtónál pergamenpacsirták nyüzsögnek. A férfi legalább kétszer akkora, mint én; arcán olyan komor grimasz ül, mintha véglegesen rögzült volna rajta.

Rosszalló, kihívó nézéssel bámul, tekintete a bal fülem csúcsos hegyének közelében vágott, apró hasadékon állapodik meg. A hasadás olyan, mintha egy apró szájú lény harapott volna ki egy darabot.

Az én klipszem.

– Nincs jelzés, nincs belépés – mordul, és rögtön figyelmen kívül hagy; alacsonyabb rangúnak tekint. Nullusnak. Olyan embernek, aki a négy elementális dal egyikét sem hallja.

A zsebembe nyúlok, előveszem a mindkét oldalán faragott kőtáblácskát, amelyen a tekintélyes klub jelképe látható: minden szögből a középpont felé szúrni látszó, éles cseppkövek. Enyhe remegést imitálva átadom az őrnek a jelképet. A férfi pásztázó tekintetét érzem magamon; alaposan, tetőtől talpig végignéz, és ahogy megfordítja a táblácskát, kék páncélja koccan a mozdulattól.

Kíváncsi vagyok, miért engedi a pacsirtákat összetorlódni az ajtónál, ahelyett, hogy egyenesen beengedné őket, de Raeve a szókimondó, és én most nem Raeve vagyok.

– Kemori Daphidone vagyok – mondom lágy és alázatos hangon. – Vándor bárd.

– Honnan?

– Orig városából.

Ez a település a Fal mentén van. Még soha nem jártam ott, de ez nem akadályoz meg abban, hogy tovább meséljek róla, ha esetleg konkrétumokat kérdezne, vagy keresztkérdéseket tenne fel.

Az én erős páncélom a felkészültség. Ha nem vagy felkészült, meghalsz.

Megvizsgálja a kőtáblácskát, és mogorván visszaadja.

– Fátyol tilos.

Felpillantok rá a madártollal megtoldott szempilláim sűrűje alól.

– Ez a mesterségem része. A mulatságra szerződtettek. – Pergamentekercset veszek elő a zsebemből, és határozott mozdulattal feléje nyújtom. – Figyelmeztettek a fátyoltiltó szabályra, ezért csak az arcom alsó felét takartam el.

Megenyhülve kibontja a tekercset, apró szemével olyan fájdalmasan lassan pásztázza a meghívólevelemet, hogy bizseregni kezd a nyakam; a türelmetlenség szinte fáj.

Végül a szeme tágra nyílik a felismeréstől.

– Ó, hát te vagy a beugró!

Félénk, szelíd bólintással nyugtázom, hogy sikerült megértenie, pedig legszívesebben a falba verném a fejét.

Teljes erőből.

Összetekeri a pergament, visszaadja, félreáll, kinyitja az ajtót.

– Harmadik szint. Óvatosan a lidritekkel. Az auroraciklusnak ebben a késői szakaszában rendkívül éhesek.

Borzongásom ezúttal egyáltalán nem színlelt.

Belépek a Feneketlen Fertő nevű műintézmény meleg, füstös ölelésébe. Sűrű pézsma- és kénes szag tör rám; az ajtó hangos dörrenéssel becsukódik mögöttem, és a pergamenpacsirták raja szétszóródik. Sötét alagúton keresztül hatalmas, magas barlang szájához jutok. Olyan, mint egy kőtüdő.

Lépcsősor vezet a fényes, kanyargó ösvényhálózat egyik útjához. A türkizkék mélységből gőz emelkedik felfelé. A lépcsőkön emberek lépkednek; fejüket lehajtva ejtőznek a langymelegben. Igazi paradicsom azoknak, akiknek van elegendő hatalmuk vagy politikai befolyásuk ahhoz, hogy a Korona kegyeiben maradjanak.

Keserű nevetés tör fel belőlem.

Itt aztán könnyű fenntartani azt a látszatot, hogy színes királyságunk fundamentuma nem csontvázak tömegén nyugszik.

Nyitott lépcsőház vezet a mohás oszlopok tartotta emeletre. Elindulok felé. Éppen az utak szövevényes labirintusában járok, amikor egy gőzpamacs sápadt, bágyadt lénnyé sűrűsödik. Ébenfa ékszerhez hasonlatos szemmel néz rám.

– A francba! – motyogom, és megtorpanok.

A feje természetellenesen fordul; a lidrit egyenesen rám néz, a levegőt szimatolja, majd mély torokhangon, zihálva szólal meg.

– Hahát, nahát, nahát… Jól sejtem, hogy a lelked kövér és lédús?

Áhh.

– Igazán kedves, hogy ezt mondod. Most megyek és…

– Van néhány sikoltozó szellem, aki nagyon, de nagyon akarna beszélni veled. Mit szólnál, ha egy kicsit szopogatnának a lelkecskédből? – kérdezi a lény, és esküszöm, a hangja olyan, mintha máris csorogna a nyála. – Akkor mindent hallani fogsz, amit mondanak.

Kösz, azt kibaszottul nem szeretném!

– Átmegyek.

Könnyű léptekkel.

Mintha meg sem hallotta volna ellenvetésemet; előrelép, még közelebb, gőzpárát gyűjt, felém gomolyogtatja, páraujjaival meg akar érinteni.

Hirtelen sarkon fordulok, gyorsan elindulok egy másik útvonalon. A tarkómon feláll a szőr. Vállam fölött elnézve megpillantom a lényt, aki most egy forrás szélén lustálkodó férfi fölé görnyed; szétnyílt ajka közül szívogat valamit, amire árnyék vetül.

A bőröm teljes felületén borzongás bizsereg.

Magamban megköszönöm a Teremtőknek, hogy a lidritek ritkák, csak párás, gőzgomolyos környezetben kísértenek. Lelkeket majszolnak, cserébe pedig engedelmes halottaktól származó üzeneteket adnak át.

Nem tudok ennél borzalmasabbat elképzelni. Biztos vagyok benne, hogy azoknak a szellemeknek, akik olyan nagyon, de nagyon akarnának beszélni velem, bármilyen szép vagy jó mondanivalójuk lenne.

Nem mintha hibáztathatnám őket ezért.

Szerencsére a hátborzongató lélekrágcsálók figyelme könnyen elterelhető.

Felrohanok egy lépcsőn, jóval feljebb, oda, ahová a gőzpára nyúlványai már nem érhetnek el. Nevetés és poharak koccanásának hangjai jutnak a fülembe, amikor felérek az emeletre. Mindenfelé skripiasztalokat látok.

Emberek gyűlnek össze, füstölgő pálcákat szívnak, sziporkázó fényű szeszes italokat isznak, játékkellékeket szorítanak mellkasukhoz. Kocka vetődik, sárkányvérkőhalmok csúsznak kézről kézre.

Lopva tekintek a vendégkör öltözékére; egyesek színes, drágakövekkel kirakott köntöst viselnek. Mások finoman szabott szalonkabátot, fejük ékei különböző frizurába nyírva, lebernyegeikről elementális gyöngyök lógnak. Dicsekvésjelek, miszerint képesek meghallani a különböző elementális dalokat:

Piros – Ignos.

Kék – Rayne.

Barna – Bulder.

Áttetsző – Clode.

A gyöngyöktől eltekintve ezen a helyen, pontosabban a helyiség másik végén szinte mindig jelen van valamelyik magas rangú parasoliai elementális: olyan ember, akinek öltözéke tíznél több színnel büszkélkedhet; mintha ettől olyan hatalmasak és erősek lennének, mint azok a vibráló színű sárkányok, amelyek a királyságuk egét uralják.

A nagy szivárványsárkányok.

Vicces, mivel ezek a sokszínű hatalmasságok lennének az elsők, akik rögtön kivéreztetnék a sárkányokat, ha a sárkányvérkőbánya valaha is kimerülne.

Félúton vagyok a hátsó falba vágott keskeny lépcsőn, amikor egy magas, széles vállú, köpönyeges alak rohan lefelé.

Megállok. Nem sokat látok az arcából, csak annyit, hogy erős állkapcsát sötét, jól formázott szakáll keretezi, köpönyegének csuklyája árnyékot vet az arca többi részére.

Nem lassít. Nem áll meg, tempósan halad lefelé a lépcsőn, annak ellenére, hogy merész, élénkvörös ruhát viselek, így szinte lehetetlen engem nem észrevenni.

Majdnem összeszorítom a fogamat, de ekkor, épp időben eszembe jut a hátsó őrlőfogamra illesztett fémkorona, amit ha véletlenül alkalmatlan időben érne nyomás, az aktiválná a titkos fegyveremet.

Ez az alak egyedül is alig fér el, ami azt jelenti, hogy egymás mellett elhaladva túl keskeny lesz a lépcsőfok.

Remek.

Az elementálisok tipikus baromsága. Csak magukkal foglalkoznak.

Felsóhajtok, még jobban behúzom a vállamat, és oldalazva haladok tovább. Emlékeztetnem kell magamat arra, hogy Kemori Daphidone vagyok, csak egy vándor bárd Orig városából. Akit nyugodtan megtaposhat. És aki fél. És egyáltalán nem azért vagyok itt, hogy véletlenül elgáncsoljam ezt a férfit, és nézzem, ahogy lezuhan a lépcsőn.

Egyáltalán nem.

Megint a falhoz lapulok, fejemet lehajtva lefelé nézek, és várom, hogy a férfi elhaladjon mellettem. Nehéz léptei egyre közelebbről hallatszanak. Olyan közel van, hogy füstös pézsmaszag csap meg, ebbe a szagba frissen hasított kő illata elegyedik, és ezt az elegyet valami illóolajos jelleg lágyítja.

A lélegzetem elakad, önkéntelenül megborzongok, mintha nem akarnék elszakadni ettől a sűrű, aromás illattól, amelyhez hasonló jót talán még soha nem éreztem…

Oldalra fordulva halad el mellettem.

Megáll.

Az árnyéka rám vetül, mint a lángé a sötétben; a szívem erősen és gyorsan kalapál. A torkom minden egyes hosszú, eltelő másodperccel szűkebbre szorul.

Miért nem mozdul?

Feljebb lépek a lépcsőn, szabadulni akarok az atmoszférájából.

– Elnézést.

Más helyen kellene lennem, kezeknek kellene levágva lenniük.

Mély, rekedtes hangon mordul, mintha a hang küzdött volna azért, hogy végre elszabadulhasson.

A levegő elmozdul.

A levegővel mozdulok.

Hirtelen körbefordulok, villámsebesen megragadom a csuklóját. Feszültség tölti meg a levegőt, tekintetem nagy, erősen sebhelyes kezére siklik. Mintha meg akarta volna ragadni a fátylamat, és lerántani a fejemről, de a mozdulat így félbemaradt.

A seggfej.

Bár a szemét nem látom, átható tekintetét nagyon is érzem; olyan ereje van, mintha nehéz kövek húznák be a mellkasomat. Figyelme ekkor a fülemben lévő, lekerekített hasítékra siklik.

Aztán vissza a szememre.

Szavak gyűlnek a nyelvemen, élesek, mint a tövisek. Erős ingert érzek, hogy leköpjem. Aztán eszembe jut, hogy azok az emberek, akik szembeszállnak a magas rangú elementálisokkal, sárkányeledelként végzik.

Inkább lenyelem a kikívánkozó szavakat. Ez soha nem esik jól, függetlenül attól, hogy milyen gyakran fordul elő.

Lazítok az ujjaim szorításán, lehajtom a fejemet, és néhány csosszanó lépést teszek hátrafelé. Csak akkor állok meg, amikor már elég magasan vagyok ahhoz, hogy lenézzek erre a férfira, és elég messze ahhoz, hogy kevésbé érezzek kísértést arra, hogy torkon csapjam, amiért azt hitte, leránthatja rólam a leplet.

– Bocsánat – mondom olyan hangon, amit az engedelmesség megnyilvánulásának kívánok feltüntetni. Csúfos kudarc. – A fátyol része a fellépőruhámnak.

Csend következik; vastag, mint a ragacsos szirup.

Mozdulj, Raeve!

Elengedem a kezét, hátrafordulok, sietek fel a lépcsőn.

Nem nézek vissza. A kőarcú őrök második sora előtt is megvillantom tekercsemet és kőtáblámat. Egyikük kilép a sorból, a színpadhoz kísér. Bevezetnek az árnyékos barlangba, ahol tőzeg füstje és mézsör illata terjeng. Megdöbbent a légkör jelentős változása.

Kőagyarak ereszkednek le a mennyezetről, íves szakaszokra osztva a fáklyák lángjából áradó, rozsdavörös tűzfény megvilágította teret. Félhomályos fülkék sorakoznak a falak mentén; ezeket nehéz függönyökkel lehet elkülöníteni, ha valaki odabent szeretne kívülről észrevétlen maradni. Nullus szolgálók suhannak a térben, tálcákat cipelnek; a tálcákon kupák, poharak, bennük mézsör és egyéb opálos italok. Az italokat a teremben szétszórtan álló kőasztalok köré gyűlt vidám elementálisoknak szolgálják fel.

Az őr árnyékából lopva végignézek a törzsvendégeken. Vegyes társaság. Nyugtalanság fog el, amikor nem látom azt az arcot, akit keresek.

Add, hogy az egyik fülkében legyen!

Az őr egy központi emelvény felé vezet, amely körül cseppkövek állnak; így az egész ketrec rúdjaira emlékeztet, és kis híján felnevetek, mert ennél morbidabb hasonlatot elképzelni sem tudnék.

Sovány, vékony csontú nő ül az egyik széken, kezében fényes rúnákkal vésett fehér hegedű; a rúnák valószínűleg felerősítik a hangot. Egyszerű, melle felső harmadát bőven mutató ruhát visel; az enyémhez hasonló, de kék, és magzattól enyhén domborodó hasa körül sokkal lazább szabású.

Csukott szemmel játszik egy melankolikus dallamot, a boltíves mennyezetről fehér fénypelyhek hullanak. Mintha hó esne. Fakó hajára érve a pelyhek kihunynak.

Köszönetet mondok az őrnek, fellépek az emelvényre, és leülök a zenész melletti zsámolyra. A nő játéka vibráló crescendóban csúcsosodik ki, én pedig erősítő rudat keresek.

– A runi dolgozik rajta – suttogja, azzal leereszti hegedűjét, és kék tollakkal hosszított szempillái közül néz rám. A szeme zöld. Tekintete éles. – Az előző blokkban hol működött, hol nem.

Ó!

– Már biztosan nem tart sokáig. Egyébként Levvi vagyok.

– Kemori Daphidone, vándor bárd Orig városából.

Barátságos mosolyt villant, de mosolya kissé lehorgad, amikor meglát valamit a hátam mögött. Azt nézi.

A szívem a torkomban dobog, ahogy egy vörös hajú férfi elhalad mellettem. Határozott léptekkel nyomul előre a tömegben. Makulátlan, vérvörös zakót visel; a szín tökéletesen illik a piros elementális gyöngyéhez, amit jól láthatóan visel, talán túl feltűnően is, dicsekvésként.

Megkönnyebbülés suhan át rajtam, mohó várakozás; és ettől a kezem ökölbe szorul, majd elernyed.

Tarik Relaken.

Észrevesz minket, nyálcsorgó bámulással néz végig fűzőbe szorított mellemen, aztán továbbhalad az egyik barlangos fülke felé, ahol három másik férfi heverészik. Nem húzzák be a függönyt, látom, hogy élénk beszélgetésbe merülnek. Időnként vet egy-egy pillantást felém. Félig leengedett szemhéja mögül olyan tekintettel néz, amelyből jól látom, hogy engem szépen tálalt húsdarabnak tekint, amibe szívesen belemártaná… a fogát.

Látlak, seggfej!

Megpillantom az álcázott férfit, akivel a lépcsőn találkoztam, és látom, hogy most a félhomályos térben halad…

A szívem összeszorul.

Ellép a többi vendég mellett; gondolataim kusza csomóba gabalyodnak, amint azt látom, hogy egy üres fülke felé tart a terem hátsó részébe…

Korábban, a lépcsőn lefelé menet annyira sietett, hogy majdnem átgázolt rajtam. Most pedig itt van. Mi az oka?

Üzlet? Kíváncsiság? Vagy rossz benyomása keletkezett rólam a lépcsőn?

A Teremtők miatt? Ezért jött vissza? Vagy mert szeret nullusokat szorongatni, és abban reménykedik, hogy valakit könnyen megfektethet?

A feje felém fordul, tekintete meleg, puha sörtéjű kefeként söpör végig arcom felső felén. A levegő megáll közöttünk.

Lenyelem a kikívánkozó hangokat. Sikerül. Nem nyögök fel.

Keményen küzdöttem azért, hogy ezt a műveletet jóváhagyják. Számomra ez jelent mindent. Ha ez a seggfej tönkreteszi a gondosan felépített terveinket, lehet, hogy… ki tudja, meddig nem kapunk még egy esélyt. És akkor sem biztos, hogy jóváhagynának egy újabb kísérletet.

– Új vagy, drágám? Még nem láttalak itt.

Fegyelmezem magam, lágy kifejezést erőltetek az arcomra, úgy nézek Levvire, akinek dús haja alól kilátszó fülében egyértelműen látszik a nullus klipsz.

– Csak beugró vagyok.

– Értem. – Egy pillantást vet a helyiségre, az ajka alig mozdul, ahogy súgva szól hozzám: – Az a vörös hajú férfi, aki éppen elsétált mellettünk… A neve Lord Tarik Relaken. Tartsd távol magad tőle. Sokszor előfordult már, hogy egy-egy előadó felhívta magára a figyelmét, aztán furcsamód eltűnt.

Színlelt döbbenettel nyitom tágra a szememet.

– Valóban?

Bólint.

– A ruhád színe, a szelíd természeted és a hosszú fekete hajad… – Tekintetével tetőtől talpig végigpásztáz. – Az ő esete vagy.

Nem mondom neki, hogy éppen ez a lényeg.

A remény.

Legalábbis az volt addig, amíg nem mutatkozott egy köpenyes megfigyelő, aki a terem másik végéből szemlél; egyedül van egy fülkében, kezét karba fonva az asztalnak támaszkodik.

– Oka van annak, hogy ezen a helyen elvéreznek a nullus újoncok, és ez nem a pocsék bérezés – súgja, és fanyar mosolyt villant rám.

Nem foglalkozom azzal, hogy megkérdezzem, miért marad. Hasának duzzadása elég bizonyíték. A bányákban robotoláson kívül kevés lehetőség van arra, hogy egy nullus munkát kapjon Gorum városában.

Egy terhes nő számára még annyira sincs hely. Az ember mindent, bármit megtesz, hogy boldoguljon, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy a biztonságos és a veszélyes létezés közötti vékony vonalon kell egyensúlyoznia.

– Köszönöm. Nagyra értékelem a figyelmeztetést – súgom, és arra a titokzatos tippre gondolok, amit Sereme nyilvánvalóan hajnalban kapott, amikor jelenlegi akciónk lépéseit már megkezdtük. Azon tűnődöm, vajon Levvitől származik-e a figyelmeztetés; lehet, hogy túlságosan félt besározni a kezét azzal, hogy bármi köze legyen a Fíur du Ath dolgaihoz és a mi talán szimpatikus, de véres ügyeinkhez.

Érthető.

Nincs egyszerűbb módja zsarnok királyunk bosszantásának, mint az, hogy valaki az ő ellenségeivel tart kapcsolatot.

A runi lép közelebb hozzánk, fehér köntöse valósággal lóg sovány testén; sötét haja alacsony kontyba fogva a tarkójánál. Fellengzősen néz le rám; tekintetem a lebegő ruháját helyén tartó egyetlen gombra esik. Mintázata: metszőpálca szimbóluma kerek falapon. Azt jelzi, hogy képes alapvető rúnákat metszeni.

Abból, ahogy rám mered, két vagy három gombot vártam. Talán valami különleges tehetsége is van, mint a hematomágia, vagy valami más látványos képesség. Legalábbis abból következtettem erre, mert az egyetlen gombja nem egyszerű darab – ezüstből vagy aranyból készült.

Bárcsak én is elmondhatnám ezt magamról!

Ehelyett tompa bólintással fogadom el a hangerősítő botot; izzadt tenyeremmel megmarkolom az üreges fémet, amiből pontokon és örvényvonalakon át ragyogó fény sugárzik.

Még egy pillantást vetek Tarik Relakenre; fogaimat enyhén összeszorítva nézek az arcát eltakaró megfigyelőmre, akivel biztosan nem számoltam. Nyugtalanság suhan át rajtam.

– Jól vagy?

Nem.

Pergamenpacsirta reppen el a közelemben, megbillenti a csőrét, összecsukott szárnyát behúzza, és az ölembe zuhan.

– Soha nem énekeltem ekkora tömeg előtt – mormolom, zsebre vágva az üzenetet azzal, hogy majd később elolvasom.

– Értem – mondja Levvi, megnyugtató mosollyal. – A közönségben ülők többnyire túlságosan el vannak foglalva saját magukkal; alig vesznek észre minket.

Felemeli a hegedűjét, nyakának mélyedésébe támasztja.

– Ismered a Lehullt hold balladáját?

Minden melegség eltűnik az arcomról, emlékfoszlány suhan át a tudatom mélyén. Minden érzelemtől megfoszt.

Szépség.

Fájdalom.

Valaminek a szelleme, amit alig tudok felfogni; annak a valaminek a holtteste az én jeges alvilágomban horgonyoz. Azon a helyen, amely hatalmas, mint az Ergor-síkság, ahol egykor egyedül jártam; a csontsovány testemre tapadt rongyokba valaki vérének foltjai fagytak.

– Igen – felelem reszketve. – Nagyon jól ismerem azt a dalt.

Levvi végighúzza vonóját az opálholdsárkány farokszőréből készült, a sötétben világító feszített húrokon, és megszólal az első hang; olyan hosszú és mély, hogy szinte tapintható. A következő néhány taktust olyan szenvedéllyel játssza, mintha ő maga írta volna a dallamot.

Mintha a mese szép szavait saját ketrecbe zárt múltjának hamvaiból merítette volna.

Elfátyolozott ajkamhoz emelem az erősítőrudat, teleszívom a tüdőmet levegővel, kicsit elmozdulva, hogy a ruhám mellrészébe rejtett tőr ne szúrja a bordámat. Becsukom a szemem, és ugyanúgy vetem bele magam a dallamba, mint egykor az életbe. A szavakat már megtanultam használni. Felvérteztek a borzalmak, amelyekkel azóta szembesültem.

Lángoló rettenet.

Észbontó rettenet.

A tömeg feledésbe süpped, mintha ott sem lennének, ahogy énekem szól, terjed a teremben. A tintafekete sabersythusról énekelek, aki felreppen a bársonyfekete égbe, a sötétben összegömbölyödik és meghal; ott, ahol soha többé nem fogják látni. És tovább szól az ének egy csillogó opálholdsárkányról, amely a koromsötét fenevad mellé bújva megvilágítja alakját.

A fényét adja neki.

Arról énekelek, hogy az opálholdsárkány fokozatosan elhalványul. Hogy apránként, bolygókeltéről bolygókeltére táplálja fényével a sabersythust, és a lény pikkelyei kifehérednek; aztán a dallam mélyebb, szomorúbb hangokkal folytatódik, és arról szól a szöveg, hogy az opálholdsárkány fokozatosan elveszíti az erejét. Már nem tud megkapaszkodni az égen.

És lehull.

A sabersythus előbújik a csillagok közötti rejtekhelyéről, az ajándék élet és fény zsong benne; a lenti világ felé szárnyal, barátját keresi. Arról szól a dal, hogy a sabersythus idelent szétszórt, tintafekete kőszilánkokat kapar elő a hó alól, és megpróbálja újra összerakni.

Nem sikerül.

Szemek nyílnak, homályosan tudatában vagyok annak, hogy a teremben minden szempár felénk fordul, minket figyel. Azok a szemek sóváran nyíltak tágra, vagy nedves érzelmes könnyek csorognak belőlük festett arcokon.

Az én figyelmem azonban a köpenyes férfi felé fordul; arcának felső fele még mindig rejtve, csuklyája árnyékában. Tekintete azonban áthatol a köztünk lévő téren, vasmarokkal tart fogva, olyan erősen, hogy nem tudok kibontakozni.

Ahogy a szavak áradnak ajkamról, hirtelen tudatára ébredek, hogy veszély rejlik ebben a férfiban, aki mind testének méretével, mind jelenlétének erejével mindenki mást elhomályosít a helyiségben. Aki érinthetetlen tekintély magabiztos könnyedségével viselkedik.

Kijózanító felismerés tör rám; mintha fejbe vágtak volna. Tekintetem Tarikra téved; ott ül a fülkéjében, és olyan átkozott mohósággal figyel, hogy tudom, biztosan nem hagyom el ezt a helyet úgy, hogy ne jöjjön utánam. Tökéletes eredmény.

Kivéve, ha…

Visszanézek köpönyegbe burkolódzó megfigyelőmre, a csuklyás árnyékra, aki nem fedi fel kilétét.

Azért jöttem ide, hogy elcsaljak innen egy szörnyeteget, és most kettővel kell szembenéznem.

SEMMITŐL NEM ÉRZI ÚGY az ember, mintha drótkefét nyelt volna, és visszahúzta volna a torkán, mint hétórányi folyamatos, szünet nélküli énekléstől.

Eltolom a reteszt, köhögök, próbálom kioldani a feszültséget a hangszálaimból. Becsukom magam mögött a mosdó ajtaját, és kilépek az egyik mosdókagylóhoz. Szappant kenek a kezemre, és közben a tükörképemet bámulom. Púderkék szempár bámul vissza rám, arcom alsó felét vastag vörös fátylam takarja, amelynek színe éles ellentétben áll bőröm hamvasságával, félig eltakarja tintafekete hajtincseimet.

– Úgy énekelsz, mint egy Teremtő.

Nézem a mellettem álló nőt, aki a kezét szárítva szintén saját tükörképét tanulmányozza; állát magasra emeli, egyik oldalról a másikra fordítja a fejét, és tökéletesen sminkelt arcát vizsgálja.

– Köszönöm.

Szerintem is.

Persze lehet, hogy sértésnek szánta. Ki tudja, hogy ezek az emberek mit miért mondanak.

Bevágott fülemre néz.

– Úgy tűnik, ezt a tehetséget pazarlás volt egy nullusnak adni – tűnődik, mintha nem is lennék itt.

Kifejezetten sértés.

– Ignos a tenyeremből enne, ha ilyen hangterjedelemmel tudnék énekelni.

Olyan erősen harapok nyelvembe, hogy kiserken a vérem; tekintetem a nő füléből lógó vörös gyöngyre rebben, aztán megalázkodva lehajtom a fejemet.

– Igen. Igazi pazarlás ez olyasvalakinek, akit a Teremtők nem tartottak méltónak arra, hogy meghallják az ő dalaikat.

Hümmög, megint a tükörképét nézi, egy hajtincset rögzít a helyére; elrendelt felsőbbrendűsége előtti főhajtásom látszólag igazolja gondolatát. Abban a pillanatban, amikor az ajtó becsukódik mögötte, bosszúsan pislogok, aztán én is megszárítom a kezemet.

Ha ez így megy tovább, egyszer még olyan erősen harapok a nyelvemre, hogy leválasztom a hegyét. Ebben egészen biztos vagyok. Az a tény, hogy még mindig szilárdan a helyén van, eszméletlen nagy csoda.

A mosdóból kilépve egy férfit pillantok meg. Az előttem húzódó folyosó falának támaszkodik, eltorlaszolja az egyetlen kijáratot. Illetve a hátam mögött, a mosdó ablakán lehetne még kijutni.

Megállok a küszöbön, nyitva tartom az ajtót, szívem még mindig csapkod ettől… a váratlan fejleménytől.

Azt hittem, tovább fog tartani, amíg becsalogatom. Legalábbis azt reméltem, hogy nyugodtan pisilhetek, mielőtt játszani kezdünk egymással.

Tarik Relaken a kezében szorongatott pohárba bámul; borostyánsárga folyadékot kavargat benne, keze körül szabadon áramlik a füst. Vörös hajtincsek lógnak a szeme előtt, felnyírt hajában oldalt narancssárga sávok láthatóak, úgy fogják körül a fülcimpájáról lógó elementális gyöngyöt, hogy az egy csepp vérnek látszik.

– Szenzációs hangod van – dörmögi, még mindig mélyen az italba feledkezve. – És a ruhád színe… – Oldalra billenti a fejét, sötétbarna szemében messzi lángok tükröződnek. – Páratlan.

Könnyedén becsukom magam mögött az ajtót, összezárom magamat a folyosón álló férfival; gondolataim vadul kavarognak. Felkeltettem a figyelmét, és most el kell csalnom őt ebből a műintézményből.

Köszönetképpen meghajtom a fejemet, aztán ellépek mellette. Megtorpanok, amikor elrugaszkodik a faltól, és felém fordul.

Továbbszűkíti a kijáratot.

– Maradj! – mondja halk, elmosódott hangon, poharát ajkához emelve. Nyel. Aztán mocskos-negédes hangon szól hozzám: – Igyál velem!

A gyomrom összerándul.

Lehet, hogy a szája italt mond, a tekintete azonban csúnya dolgokat; olyasmiket, amelyek szétszedik az embert, annyira, hogy a dögevőknek sem marad semmi.

Te tényleg egy utolsó szemét alak vagy.

– Ilyen hanggal – folytatja, és tekintete olyan könnyedén csúszik lefelé testemen, mint az olajos ecset, és ettől a hátamon feláll a szőr – …biztos vagyok benne, hogy a szád kibaszottul élvezetes lehet.

Jeges düh gyűlik össze a mellkasomban, heves szívverésemmel lüktet, és szinte csorog a nyálam, hogy ennek itt vessek véget.

Most. Azonnal.

Butaság lenne, ha nem tenném. Olyan szépen kéri.

Az elzárt kijáratra pillantok. A reteszre… ott van, háromugrásnyira. Ha el tudok lépni a férfi mellett, és a helyére csúsztatom a reteszt, azzal biztosítom, hogy senki ne szakíthassa félbe ezt a rögtönzött összejövetelt, amíg meg nem történik az, aminek meg kell történnie.

– Elnézést kérek, uram, de sokáig tart hazaérnem. Folytatnom kell az utamat, ha még hajnal előtt pihenni akarok.

A férfi jobb oldala mellett hagyott rés felé mozdulok.

Keze olyan erősen csapódik a falhoz, hogy a fáklyafény megremeg, és a lábam mozdulatlanná dermed.

– Ragaszkodom hozzá – jelenti ki érces hangon; tekintete sötét, kemény kovakővillanás, és ettől valami megreked bennem.

Figyelj!

Mérlegelem, mi lenne, ha bezárnám az ajtót. Kockázatos, igen. De az igazat megvallva, éppen ezért viseltem a fátylat; arra az esetre, ha véletlenül kénytelen lennék a zsebemben egy levágott testnyúlvánnyal valamelyik hátsó ablakon keresztül elmenekülni. Így senki sem vonna félre később, ha elhalad mellettem egy lépcsőn, hogy felismerte az arcomat, és nem én lennék az első számú gyanúsított azért, hogy valaki Tarik Relakent – akinek sem keze, sem pulzusa nem volt már – a vécéfülkébe zárta.

A francba!

Figyelmem összpontosítva, a testem pozícióban. Ujjaim hegye bizsereg a várakozástól, ahogy a ruhám derekába varrt titkos hüvelybe rejtett tőrért mozdul a kezem.

Ekkor azonban hirtelen kinyílik a Tarik mögötti ajtó, és lélegzet-visszafojtva káromkodom. Mindketten a nagy termetű, köpönyeges férfit nézzük, aki a terem végéből egy kőszobor hűvös nyugalmával végig figyelte, ahogy énekelek.

A folyosó hirtelen lüktető, duzzadó vénának tűnik; nagy a forróság, pulzál a vér.

Mint a szűk falak között szorosan összezsúfolódott perzselő vihar; elszív minden oxigént, alig hagy lélegzethez jutni.

Csalódottság és harag küzd, viaskodik bennem. Kezem lehull a ruhám elejétől, szoknyám zsebébe bújik, ahol ökölbe szoríthatom a kelmét úgy, hogy senki nem látja.

Milyen szerencsétlen időzítés most eldönteni, hogy vizelnie kell, bár neki éppen kevésbé szerencsétlen körülmény. Ha néhány pillanattal később lépett volna be, olyasmit látott volna, amitől már biztosan nem sétálhatott volna el.

Tarik megköszörüli a torkát, elemeli felettébb szerencsés kezét a falról, és oldalra fordul; helyet ad nekem, hogy elhaladhassak mellette. Őszintén szólva arra kellene használnia a kezét, hogy kezet rázzon ezzel a férfival, mert ez az alak, és csakis ő mentette meg az életét.

Egyelőre.

– Milady… – mordul Tarik, és gúnyos mosolyt vet rám. – Legyen a Teremtők által áldott álma.

Küzdök a késztetéssel, hogy szemöldökömet egészen a hajvonalamig hagyjam felcsúszni. Úgy tűnik, nem én vagyok az egyetlen, aki érzékeli az égető energiát, amely ebből a titokzatos férfiból árad.

Bárcsak máshová vinné ezt a feltűnő karizmát!

– Köszönöm – hebegem. Ideges kezem rángatózik, ahogy elhaladok Tarik mellett, és a kijárat felé tartok. Egy pillantást vetek az ajtót szélesre tárva tartó csuklyás férfira. Figyelme azonban nem rám irányul.

Határozottan Tarikot nézi.

Furcsa.

Felsóhajtok, és átnyomakodom a ritkuló tömegen, a sötét sarkokban párok közösülnek, mások az asztallapokon nyújtózkodva hevernek. Megint mások összeroskadva ücsörögnek alacsony zsámolyokon, ernyedő kezükben még ott a pohár. Néhányan még mindig elég éberek. Ők látják, ahogy elsétálok, és kórusban kántálják nekem, hogy énekeljek.

Énekelj!

Énekelj!

Kevesen tudják, hogy pontosan ezt szándékozom tenni.

Mellkasomban szabadon engedésért könyörgő, nehezen visszafojtott erő duzzad; egyenesen a kijárat felé tartok, biztos vagyok benne, hogy Tarik a saját olthatatlan vágyaival hamarosan a sarkamban lesz. Valószínűleg csak néhány pillanatom van, amíg a csuklyás férfi könnyít magán a mosdóban. Csak néhány pillanat, hogy Tarikot kivigyem innen. Igazán nem hiányzik semmilyen akadály.

Amúgy is szoros időkeretem már egyenesen fullasztó.

– Kemori, várj!

Két lépésbe telik, hogy felfogjam, a nevemen szólítottak.

A francba!

Megállok, magamban szitkozódom, aztán hátrapillantok.

Levvi éppen a hangszerét csomagolja a tokba, amit két székünkre fektetett; haját a füle mögé tűrte, és ahogyan rám néz, a fekete foltok a szeme alatt bizonyítják, hogy mennyi ideig ültünk és zenéltünk szünet és frissítő nélkül.

– Tessék. – Kis erszényt lenget a levegőben. – A jutalékunk.

Ó!

Lelép az emelvényről, odajön hozzám.

– Azt hiszem, a runi lopott belőle – mondja a szemét forgatva, és felém nyújtja a pénzt. – De néhány kiadós étkezésre biztosan elég.

Bevágott füle, hasának virágzó kereksége és a fogyatkozó tömeg között cikázik a tekintetem. Kezemet nyújtom, megfogom és megszorítom az övét, de nem veszem át az erszényt.

– Tartsd meg! És köszönöm, hogy játszottál velem. Gyönyörű volt. Nagyra értékelem.

Szemöldöke között mély vonalba húzódik egy ránc.

Megpördülök, három lépéssel közelebb vagyok már a lépcsőhöz, amikor Levvi hangja utolér.

– Hadd kísérjelek haza!

A szívem a gyomromig süllyed.

– A párom elöl vár – folytatja. – Kedves, szorgalmas férfi, soha egy lelket sem bántott. Együtt kísérhetünk haza.

Hátrapillantok, és szép zöld szemében észreveszem a mélyen gyökerező aggodalmat.

– Köszönöm, de jól vagyok. Az otthonom olyan közel van, hogy mire becsatolod a tok összes csatját, én már alszom is.

Hazugság.

Az otthonom a Kloáka másik végén van. Ilyen tempóban szerencsés leszek, ha hazaérek, mire az aurora megjelenik az égen, mivel ha végre kijutok innen, nem szándékozom egyenesen abba az irányba indulni.

Két lépéssel közelebb kerülök a kijárathoz, amikor a keze a karom köré fonódik, és megragad, annak ellenére, hogy törékeny idegeim teljes sebességgel vinnének előre.

Levvi elállja az utamat.

Falfehérre sápadva kémleli homályos környezetünket, aztán közelebb hajol.

– Láttam, ahogy Tarik figyelt téged, Kemori. Aggódom a biztonságodért. Ez a késői óra nem kegyes a hozzánk hasonlókhoz. Kérlek, engedd meg, hogy hazakísérjünk…

Hangjának határozott éle enyhíti sűrűsödő nyugtalanságomat.

A nyakamra nő. Rám erőlteti magát.

Utálom, amikor valaki a nyakamra nő, és rám erőlteti magát.

Alaposan körülnézek környezetünkben, aztán kezemet a ruhám bal zsebébe süllyesztem, körmömmel felszakítom a biztonsági varratot, benyúlok a rejtett rekeszbe, és egy kis üveggömböt veszek elő. Áttetsző, de a mélyén rejtőző lánggömbből kikelő mitikus Elding Phoenix Enasti madarat ábrázolja.

– Nem kell aggódnod miattam – súgom, és megfogom a kezét.

Homlokát ráncolva lesüti a tekintetét, én pedig éppen annyira lazítok a szorításomon, hogy megpillanthassa a tenyerünk közé szorított kincset. Szeme tágra nyílik, ahogy a felismerés derengeni kezd.

– Ó… ó… – mondja. Remeg a hangja, szilánkos darabokban tudja csak kimondani. Mintha valami csak szétesett volna benne. – T-Tarik?

Bólintok, gyorsan zsebre dugom a gömböt, nagyon utálnám, ha meglátnának vele.

Mély levegőt vesz, de nem tudja szavakba önteni, amit mondani akarna; borzongva fújja ki a levegőt, elengedi. Már nem a kezét bámulja, hanem duzzadó hasát. Ennek a látványnak furcsa hatása van a szívemre. Úgy érzem, menten szétrobban… és az nem lenne jó.

Ki kell jutnom innen.

– Vigyázz magadra! – suttogom, és éppen újra sarkon fordulnék, amikor megragadja a karomat. Elszabadult érzelmektől üveges tekintettel nyújt felém valamit. Apró pergamentekercs.

– Mi ez?

– Az én… szóval az elérhetőségeim. Arra az esetre, ha újra együtt akarnál fellépni velem – suttogja, és ajka szomorkás mosolyra húzódik. Mintha tudná, hogy nem fogom keresni.

Hogy soha többé nem látjuk egymást.

Mindenesetre elfogadom a pergament, és köszönettel bólintok. Lehajtom a fejemet, mert látom, hogy Tarik jön ki a mosdóból, és elkapja a tekintetemet.

Megvagy!

A lépcső felé fordulok, és gyors léptekkel elhagyom a Feneketlen Fertőt.

Egy másik életben talán összebarátkoznék Levvivel. De…

Olyan sok a „de”.

Visszagondolok valakire, akit valaha ismertem. Valaki másra, egy könnyű mosolyú, kedves nőre. Már csak ködös emlék. Már nem veri hevesebben bordáimat a szívem, nem rándul össze a gyomrom, ha rá gondolok. Ezt úgy értem el, hogy ezeket a nehéz, fájdalmas érzéseket kőhöz kötöttem, és most az én jeges belső tavam legmélyén vannak lehorgonyozva.

Keményen dolgozom azon, hogy a lehető legnagyobb mértékben kerüljem a társaságot. És ez többnyire sikerül is. Minél jobban szeret valakit az ember, annál törékenyebbnek tűnik minden.

Egyszerűbb…

Nem szeretni.

HÓ SZITÁL – kövér pelyhek ragadnak pihetollakkal dúsított hosszú szempilláimon, és újra fehér réteggel borítják a kövezetet. Ropog a csizmám alatt, ahogy a sivár Kloákában járok. Szinte teljesen kihalt a környék ezen a késői órán.

A hatalmas kőfal két fele két oldalamon magasodik; a falak párhuzamosan futnak keletről nyugat felé, ameddig a szem ellát. Mint két magasztos könyvespolc; a köztük lévő út elég széles ahhoz, hogy számos szekér gördüljön el egymás mellett.

A Fal övként öleli körül a világ kövér hasát, csak a közepén osztják meg sűrűn lakott részek, például itt, Gorum városában. Elég magas, hogy az emberek biztonságban érezzék magukat ebben a hosszú árokban… távol a ragadozók közvetlen fenyegetésétől.

Hamis ez a biztonságérzet, úgy, ahogy van.

Ugyanannyi ragadozó van itt lent, a védett árokban is, ha nem több. Csak jól álcázzák magukat.

Egy ezüst bolyhos bagolymoly szakad ki a fejem fölött kavargó rajból, és olyan közel repül el mellettem, hogy bolyhos szárnyairól fényes por szóródik rám.

Mosolygok.

Szeretem az álomnak ezt az idejét, amikor úgy érzem, csak én létezem, meg a bolyhos bagolymolyok és a cukorkaszínű felhők. Még akkor is, ha tudom, hogy ez egyáltalán nem így van.

Még akkor is, ha tudom, hogy egy szörnyeteg van a nyomomban.

Bár Tarik úgy időzíti a lépteit, hogy tökéletesen illeszkedjenek az enyémhez, és lábát majdnem elég puhán teszi a talajra ahhoz, hogy a léptei beleolvadjanak a hó roppanásaiba, fenyegető árnyékként érzem jelenlétét; azzal fenyeget, hogy felzabál.

Félnem kellene. Idegesnek kellene lennem. Talán egy kicsit szomorúnak is amiatt, amit tenni készülök.

A túlélés vicces dolog. Egyesek suttogásként viselik, mások sikolyként. Az én túlélésem a láng kovácsolta düh megperzselt csontváza; ez tart a lábamon. Ez visz előre.

Nem sok nedves és puha szövet maradt a mellkasomban. Mindenem megkeményedett; ellenséges és áthatolhatatlan; bizonyos dolgokat nem enged át; például azt, hogy akár csak egy kicsit is érdekeljen a Tarik Relakenhez hasonló alakok sorsa. Ha Tarik egy halom szar lenne a járdán, még akkor is mindent megtennék, hogy rátapossak.

Lehet, hogy ezért én is szörnyeteg vagyok.

Nem boncolgatom a gondolatot, félrelököm az útból, ahogy a lépcsőn haladok felfelé a Fal déli felének belső oldalán; cikcakkban megyek az emeletek között, az álomidőre bezárt ajtók előtt. Addig megyek, amíg a Fal már csak – fal. Nincs több lakás az oldalában.

Az emberek nem szeretnek ilyen közel élni a felhőkhöz. Ennyire messze fent a levegő… szinte idegen. Mintha nem is a miénk lenne.

Mintha már a sárkányoké lenne.

Borzongás fut végig a gerincemen, dél felé fordulok egy hosszú szélcsatornában, amely a falon túli kilátásra tátong. Tele van felhőkkel. Olyan közel vannak, hogy szinte kinyúlhatnék, és belemarkolhatnék nehéz alhasukba.

Amikor már csak néhány hosszú lépésre vagyok a halálos zuhanástól, a zsebembe nyúlok, és leveszem a vas karikagyűrűmet, és ezzel kiteszem magamat a dallázadásnak, amely rossz esetben finom iszappá darálhatja az agyamat.

Kibaszott… káosz.

Nyakam inai megnyúlnak, a toluló vértől és a daltól a halántékomban lüktetnek az erek.

Tudatomat a legmagasabb frekvenciára hangolom – mintha hangcsapdába terelném –, majd szűrővel zárom a nyílást, és a sok zajból elkülönítem Clode torkaszakadtából kiáltott mániás dalát. A Levegő istennője énekével üvöltő örvényt kelt, amitől csapkod a fátylam, és ferde mosoly húzódik végig az arcomon.

Játszani akar.

Én is.

A tarkómon feláll a szőr, Tarik léptei közelebb kerültek…

Még közelebb.

Gyere csak, te nyálkás faszfej! Legyen az a…

Keze a tarkómra tapad, és arccal lök a falhoz, testsúlyával szorít le.

Libabőrös leszek ettől a mérhetetlen pofátlanságtól. Egy férfi bénító erejével szorít; mert elhatározta, hogy mint férfi, bármit megtehet, amit csak akar.

Nyöszörgést színlelek. A kétségbeesés apró jeleként.

– Csss, csss, csss! – szól rekedtes hangon egyenesen a fülembe, amitől megalvad a vérem. – Légy jó kis nullus!

A düh kirobban a bordáim alól, ha arra gondolok, hány emberrel tehette már ezt. Hány embert nyelt el mohó kapzsisága, mintha mindegyik csak egy falat csemege lenne, semmi több.

Semmi több.

Felemelem a csizmámat, ráharapok a hátsó őrlőfogamat koronázó fémsapkára. Csizmám sarkából halk kattanással vasszeg tör elő.

– Glei te ah no veirie – suttogom-éneklem; a szavak sora fojtott fájdalom a számban. Szabadon kiköpöm.

Ez a hangsor ráveszi Clode istennőt, hogy szívjon el szinte minden levegőt Tarik tüdejéből.

Az istennő kuncog.

Tarik elfojtott zihálással próbál levegőt venni az összeesett, tömörödött szervvel, én pedig a csizmája tetején át beledöföm a nullázószeget. Másodszor is beleharapok a fogamra húzott koronába, és olyan mélyre lövöm a szeget Tarik csontjai és inai közé, hogy kizárólag úgy szabadulhat tőle, ha elnyesi a saját bokáját, és elvágja a nyúlványt.

Óvintézkedések.

Kétlem, hogy Clode lazítana a tüdeje szorításán, de eszemben sincs hagyni, hogy Tarik néhány lángoló szóval rám állítsa Ignost. A Tűz istene szeret lakmározni, és inkább élve nyúzzanak meg, mint hogy engem rágcsáljon.

Megint.

Tarik szorítása lazul, sántítva hátralép, csizmája a hóhoz csapódik; én közben a kezemet végigsimítom a ruhámon, és kihúzom magam.

– Kibaszott Tarik Relaken – motyogom, miközben kiszabadítom a rúnaírásos, sárkánypikkelyes pengét ruhám mellrészének titkos zsebéből. A penge elég éles ahhoz, hogy úgy vágja át a csontot, mint a vajat.

Megfordulok, fejemet oldalra hajtva egyenesen tágra nyílt, véres szemébe nézek; ujjaim hegyében bizsereg a várakozás.

– A Teremtők által áldott szendergésben nyugszol?

A szeme kidülled, aztán a kezemben tartott keskeny pengére mered. Nem tud megállni a lábán, a falhoz dől, szája tátva, torkához kap.

Feltételezem, hogy a válasz: nem.

A mellkasa görcsbe rándul, alig sípol légcsövén a levegő. Csak annyi levegőhöz jut, hogy ne veszítse el az eszméletét, amíg meg nem hallja jól előkészített beszédemet.

Egyszer végignéztem, ahogy valaki horgot dobott egy jeges tó vizébe, és a léken át hosszú, iszamós eahl halat húzott felszínre. A hal vonaglott a hóban, irizáló pikkelyei csillogtak; sokáig tátongott, aztán dermesztően csendes és mozdulatlan lett. Ez a játék mindig erre emlékeztet, kivéve, hogy az eahlt sajnáltam.

Tarik iránt semmit nem érzek, csak vad vágyat, hogy elvágjam a torkát, mielőtt újabb életeket tesz tönkre. De még nem tartunk ott.

Előbb szenvednie kell.

Előrelépek, tekintetem két keze között cikázik, megpróbálom eldönteni, melyiket válasszam. Trükkös… nagyon hasonlóak.

– Egy másik hivatásos vérontó elding szelíden a halálba segíthetett volna – tűnődöm, és eldöntöm, hogy a jobb oldali kezet választom. Megmarkolom a csuklóját, megrántom, és olyan gyorsan vágom át a pengémmel, hogy egészen biztosan észre sem veszi, mi történt, amíg meg nem lengetem előtte a levágott végtagvéget. – Ő ezt valószínűleg a halálod után tette volna meg.

Tarik szerencsétlenségére különleges düh van bennem, amelyet kifejezetten az olyanoknak tartogatok, mint ő.

Rám mered, a nyakához kap, mintha még mindig lenne keze; vér ömlik a csonkból; száját olyan nagyra tátja, hogy a manduláját is látom.

– Talán meg kellene magyaráznom – mondom, azzal előhúzok egy kis viaszosvászon-zsákot a zsebemből. Belegyömöszölöm új kéztrófeámat, és szorosan meghúzom a zárózsinórt. – Tudod, Alantopoliszban barangoltam, és valahogy belebotlottam a kis üzletedbe.

A kis üzlet megfogalmazás jelentően alábecsüli a helyzetet. Kiterjedt létesítménye olyan, mint egy önálló város; amfiteátrum méretű küzdőtér van benne, és hálótermek azok számára, akik soha egyetlen viadalról sem akarnak lemaradni. Egy másik részen cellák vannak, bennük ketrecbe zárt gyermekek. Nullusokat ragadnak le a Falról, vagy vásárolnak kétségbeesett szülőktől, akik nem tudják táplálni őket, és biztosak abban, hogy ha harcolni adják őket, azzal esélyt vásárolnak gyermekeiknek, hogy jobb életük lehessen.

Esélyt arra, hogy felküzdjék magukat a hatalomba.

Egyikük sem tűnt alultápláltnak, de több módja is van annak, hogy a lelket éheztessék.

– Megpróbáltam kiszabadítani a foglyaitokat. Megjegyzem, néhányuknak égető szüksége lett volna gyógyítóra, aki helyrehozza kicsi, összetört testét. – Vállat vonva felmutatom neki a teli zsákocskát. – Képzeld el, milyen csalódott voltam, amikor rájöttem, hogy ha ki akarom nyitni a celláikat, szükségem van a kézlenyomatodra.

Pánikba esett tekintetéből látom, hogy nem tudja elég hathatósan elképzelni. Túlságosan el van foglalva azzal, hogy magára gondoljon.

A vászonzsákot a földre teszem, egy frissen összegyűlt hókupac tetejére. Megmaradt kezét zsebre dugja, pengét húz elő. Kicsavarom gyengülő fogásából, a nyelvemmel csettintek, és átszúrom a combján.

– Nem mintha akkor tudtam volna, hogy ki vagy – mordulok, és közben figyelem, ahogy reszket és görcsöl.

Élvezem.

Arca már vörösebb, mint a ruhája; halántékán és a nyakán kidudorodnak az erek, ahogy felszeletelem vérvörös tunikáját, lecsupaszítom a mellkasát, majd megragadom a másik kezét, amivel folyton engem próbál megragadni. Magasra emelem, a falhoz nyomom, és pengémet a tenyerén átszúrva feltűzöm, hogy a feladatomra koncentrálhassak.

Egész teste újra görcsbe rándul, nadrágján nedvesség csorog lefelé.

– És tudod, mi a legviccesebb dolog? A következő dae során a kötelmes társad megtalálta a módját, hogy kapcsolatba lépjen velünk. Természetesen tudod, kik vagyunk. A Fíur du Ath.

A hamvakból.

Arca elernyed.

Megemelem a szoknyámat, csizmám szárából újabb pengét húzok elő.

– Kedves nő a kötelmes társad. Feltűnően szép. Ékszeres ládikám teljes tartalmába mernék fogadni, hogy őt is pénzen vetted; remélted, hogy a barna gyöngy, amit visel, garantálja számodra az erős utódokat.

Újabb gyenge rándulás; ziháló mellkasát vörösre festette a levágott kézcsonkjából lüktető vér. Nem kerüli el a figyelmemet, hogy most olyan színre van festve, amit annyira szeret.

Arra a színre, amivel oly nagyon büszkélkedik.

Oldalra biccentem a fejemet, bíbor vásznamat tanulmányozom, pengém hegyét végighúzom a mellkasán. Egy kis nyomást helyezek rá, és nyers kódomat húsába kezdem faragni.

– Az asszonyod azt mondta, hogy szörnyű dolgokat teszel vele. És másokkal is – mondom, és belemetszek.

Nyissz.

Nyissz.

– Bárkivel, akire rá tudtad tenni a mocskos kezedet.

E.

Erőszaktevő.

A betűmetszéstől jobban kijön kedvenc színe; vonaglik, a szája néma sikolyban tágra nyílik.

Gyönyörű, áldott csend. Ilyenkor meg tudnám csókolni Clode istennőt.

– Azt is említette az asszony, hogy bár a tekintélyes Alantopolisz csataterén nem kényszeríted a nullus fiadat harcolni, gyakran hívod Ignost, hogy lángokkal fesse meg őt, amiért ekkora csalódást okozott a vérvonaladnak.

E szavakat összeszorított fogakkal mondom, az a hatalmas, jeges jelenlét megváltozik bennem.

Morajlik.

Gy-t metszek. Aztán egy B-t.

Gyermekbántalmazó.

Erős késztetést érzek, hogy az egész ábécét rávéssem, de az idő a lényeg. Már csak négy betűt írok rá:

S-E-G-G

Ez nyilvánvaló.

A szél metsző orkánná válik, a sarkokon fütyül, felemeli a fátylamat.

Felfed.

Lecsupaszít.

Nem vesződöm azzal, hogy megpróbáljam elfedni arcomat. Vajon tetszik-e még neki a hangom?

A ruhám színe.

Vajon megbánta, hogy követett, és megpróbált a falhoz szorítani?

Mellkasa Clode istennő csengő nevetésének mániákus dallamára rángatózik, gyakorlatilag a falhoz szegezett kezén lóg, és a drága levegő hörögve bugyog le-fel a torkán.

– Tudtad, hogy Ignos szólt a lányodhoz?

Arca eltorzul, a gyötrelem mélyebb redői jelennek meg az arcán, ahogy csizmája a véráztatta havat vájja.

– Őt is kikísértük a városból ebben az álomidőben, a családod többi tagjával együtt, de csak azután, hogy a kötelmes nőd mindent elmondott nekünk, amire szükségünk van ahhoz, hogy véget vessünk az elbaszott üzelmeiteknek, és szabadon engedjük azokat a fiatalokat.

Vidd el őket biztonságos helyre, ahol újra megtanulhatnak gyerekek lenni.

Clode fojtogató dallamát ismétlem, az istennő pedig mohón, nagy sebességgel pörög, fekete kuszaságba fújva hajamat. Tarik arca pedig elkékül.

Aztán lila lesz.

– Milyen érzés lenullázódni, megsemmisülni, Tarik?

Bevérzett szemével most a fülcimpámat bámulja. Az egyiket átlátszó gyönggyel kellett volna átszúrni, jelezve, hogy képes vagyok hallani Clode állandóan változó, lázongó dalát. Ahogy én látom, ez csak arra szolgálna, hogy kipécézhessenek engem, hogy úgy tekintsenek rám, mintha fenyegetést jelentenék Parasolia militáns társadalmára.

Basszák meg a rendszerüket!

– Milyen érzés szenvedni olyan valakinek a kezétől, aki ennyire „alattad” van?

Megcsonkított alkarjával még mindig a torkát tapogatja, szája egyetlen szót formál:

Kegyelem.

Emésztő düh égeti a gerincemet, a bordáimat nyalogatja, hideg fekete szívemből lakmározik.

Kíváncsi vagyok, hányszor könyörögtek neki a halálvermében harcoló fiatalok. Hányszor mondta ki a saját fia ezt a szót, ahogy felnézett az apjára, a férfira, akinek gondoskodnia kellett volna róla.

Megvédenie.

Vajon hányszor veszett el a remény kicsi mellkasában, mielőtt könyörgött az anyjának, hogy keressen meg minket? Hogy megszabaduljanak Tarik láthatatlan bilincseitől.

Túl sokszor.

– A családod üdvözletét küldi – mondom gúnyos vigyorral, aztán pengémet teljes erővel végighúzom a torkán.

TARIK VÉRE A HÓRA FRÖCCSEN, sugárban lövell a szörnyű sebből.

Zsebembe nyúlok, visszahúzom ujjamra a gyűrűmet.

A dobhártyámat csapkodó zaj azonnal megszűnik; nem hallom már Clode istennő mániákus kacagását, metsző, sipító dalát, csak azt, amit minden egyszerű ember hall belőle: halk szél fütyül, dúdol a falak sarkain.

Egyik oldalról a másikra hajtom a nyakamat, a vállammal körözök, hálás vagyok a vas nullázó tulajdonságaiért. Egyedül is ki tudom kapcsolni, ha nagyon koncentrálok, de ez erőfeszítést igényel, és alvás közben nem igazán lehetséges. Clode nagyszerű meg minden, de nem akkor, amikor az embert békés szendergéséből visítással ébreszti fel. A hangja pedig fájdalmasan harsány. Olyan hangos, hogy ujjal-kell-bedugni-a-fület, bár ezt sosem merném megtenni.

Nem akarok ujjat húzni vele.

Azt mondják, minél hangosabban hallja valaki az elementális dalokat, annál erősebb a kapcsolata az elementálisokkal, annál több erőt nyerhet abból, ha megtanulja a nyelvüket, és kimondja a szavaikat. Áldás és átok is ez, ha a vad Levegőistennőről van szó, mivel az ő sikolyai elég élesek lehetnek ahhoz, hogy felhasítsák a bőrt. Semmi nem rosszabb, mint az érzés, hogy az agyad bolyhos cafatokra van szabdalva.

Visszahúzom a fátylamat a helyére, elrejtem az arcom alsó felét. A szélcsatorna bejáratához megyek, óvatosan kinézek jobbra-balra, a falba barázdaként vésett keskeny ösvényre. Ügyelek arra, hogy a kocsmában engem figyelő álcázott férfi ne jelenjen meg, és ne akarjon vedd a vaspengét a bordáid közé játékot játszani velem.

Mivel sem őt nem láttam, sem mást, előrelépek, és lepillantok a messze lenti Kloáka felé. Hóörvények keverednek világító bolyhos bagolymolyok csoportjaival, de nem látok más mozgást, és nem látok senkit az alattam lévő lépcsős úton. Sem lejjebb.

Átnézek a hatalmas hasadékon a párhuzamos falra; senkit nem látok az északi oldalon, sem a két fal között átívelő függőhidakon.

Meglepetés, amit nagyra becsülök.

Ellépek a fal szélétől, megfordulok; a lépteim visszhangoznak, ahogy visszasétálok Tarik holttestéhez. Még mindig a falhoz rögzített kezénél fogva lóg, feje már oldalra csuklott. Kihúzom pengémet a kőből, a holttest párálló, vörös pocsolyává esik össze.

Lenézek a ruhámra, önkéntelenül csettintek a nyelvemmel a kelme színét helyenként mélyítő vércseppek láttán. Reméltem, hogy ezúttal tiszta munkát végzek. Minden alkalommal ezt remélem.

De soha nem sikerül.

Kigombolom felső szoknyámat, letépem a külső réteget a ruhaderékról, kiszabadítom az elszennyeződött kelmét, felfedem az alatta rejlő tökéletesen tisztát; a szennyes réteget összegyűröm, lehajítom a Falba épített szemétledobón. Ez a városban több helyen létesített csúszdák egyike, amely a talaj alá, Alantopolisz mélybe nyúló szintjein is túlra ér le, egy teljesen kifejlett kék plüsspókány barlangjába. A kék plüsspókány faj Gorum szemetét zabálja fel.

Fejemet oldalra billentve felmérem a Tarik és a csúszda közötti távolságot, és úgy ítélem meg, hogy valószínűleg egy kicsit túl magas ahhoz, hogy beleemeljem. Jobb, ha csak kilököm a Falba épített lyukon, hogy a Hibernisben született ragadozók sokasága felzabálhassa.

Felsóhajtok, ránézek a megcsonkított testre, és egy olyan világot képzelek el, ahol nincsenek olyanok, akik szeretnek felzabálni és emésztve-aprítva kiszarni csillogó dolgokat.

– Képzeld el! – motyogom, és lekuporodok mellé. Pengéimet a nadrágjába törlöm, mielőtt a helyükre csúsztatom őket.

Csak… Képzeld el!

Megrázom a fejemet, a bokájánál fogva megmarkolom a néhai Tarikot, és sajgó combom teljes erejével felemelem. Nehéz. Hálás vagyok, hogy majdnem a Fal tetejéig jutottunk, mielőtt lecsapott rám. Ahogy a lyuk felé vonszolom, a szél olyan erősen söpör végig a falak közti alagúton, hogy biztos vagyok benne, ez könnyíti az erőfeszítésemet. Elmosolyodom.

Clode istennő őrült, bosszúálló szuka.

Szeretem.

Addig vonszolom Tarik testét, amíg olyan közel nem kerül a széléhez, hogy a karja már lelóg, majd megtörlöm a kezemet a tunikáján, mögé kuporodok, és teljes súlyommal arra tolom. Megkapaszkodom a Fal szélében, amikor kicsúszik a markomból. Előrehajolva nézem, ahogy a Fal fűrészfog-éles, kiálló sziklákkal szabdalt alapja felé zuhan. Messze le…

Egy ilyen éles sziklán akad fenn; a kő végigvágja a hasát, és önkéntelenül azt kívánom, bárcsak életben tartottam volna annyira, hogy ezt még megtapasztalhassa.

A francba!

Elszalasztott lehetőség.

Felállok, a csizmám belső élével egy halomba kaparom össze a véres hófoltot, és lerúgom a Falról.

Tarik levágott kezét zsebre vágva végigsétálok a szélcsatornán, közvetlenül a bejárat előtt állok meg, és ekkor észreveszem a falra függesztett pergamendarabot.

Közelebb lépek, szemem összeszűkül, az írást olvasom.

Gyerekeket rabolunk el?

Aljas politikai haszonszerzésre használjuk rendkívüli tehetségüket?

Micsoda rakás flitterkakkszar!

Ráadásul a Korona már nem fenyegeti azokat, akik kapcsolatba lépnek velünk, hanem inkább bőséges jutalmat lenget be, amelyet lehetetlen visszautasítani. Különösen azoknak csábító az ajánlat, akik hajléktalanok, bányákban dolgoznak, és kénytelenek fázisonként néhány zacskónyi vérkőből megélni.

Ez lényegi változás…

Vicsorogva letépem a hülyeségeket hirdető pergament, galacsinná gyúrom, és éppen óvatosan be akarok fordulni a sarkon, amikor valamibe beleütközöm. Erős kéz szorul a csuklómra, keményen tart. Azt a csuklómat fogja, amelyikhez a galacsinná gyúrt pergamenhirdetményt tartó kezem tartozik; azt a plakátot markolom, amely tetemes jutalmat ígér, nos…

Értem.

Éppen időben nézek fel, mert egy fuvallat hátralebbenti a titokzatos férfi csuklyáját. Ő az. Akit a Feneketlen Fertő nevű lebujban láttam.

Szívem összerándul, lélegzetem elakad. Amióta Fallon megtanított beszélni, most először nem találom a szavakat.

Cizellált arc, nyers arcél… vad férfiszépség. Tüdőm tele van az illatával; olyan mély és mámorító, mint az olvasztott kő nevű sütemény, tetején egy nagy adag tejszínhabbal.

Túszul ejtem saját lélegzetemet, érezni, nézni akarom ezt a férfit, észlelni, csodálni éppen a válláig omló fekete haját. Félig visszahúzta haját az arcáról, amit részben beárnyékol néhány laza tincs, az árnyék mégsem lágyítja szúrós tekintetét; szeme az égetett fa mély színével ragyog.

Szemöldöke vastag, arcának alsó felét sötét szakáll árnyékolja; mindez nyers textúrával hangsúlyozza amúgy is robusztus megjelenését. Mintha valamelyik híres harcos klánhoz tartozna, amely több millió fázissal ezelőtt vérszomjas üvöltéssel, fejszével hadonászva vert gyökeret a Boltanica-síkságon.

Tekintete elszakad az enyémtől, a környezetünket pásztázza, az árnyékos mélyedéseket figyeli. Észrevettem, hogy a jobb fülének kúpos hegyét kis fekete gyűrű üti át, amely a fülcimpa egy részét körülveszi, de gyöngyök nincsenek rajta.

Nullusként mutatkozik – nincs klipsz –, de nem követem el azt a hibát, hogy azt higgyem, valóban nem hallja az elementális dalokat. Különösen annak fényében, hogy hatalmas energia árad belőle, és ez az energia egyenesen nekem csapódik. Úgy érzem, mintha sokkal nagyobb lenne a térnek azon részénél, mint amelyet a teste jelenleg betölt. Ami így is elég sok; másfél fejjel magasabb nálam, széles mellkasa és válla sabersythusszerű. Ez az a merész, izmos testalkat, amely gyakran megtalálható azoknál, akiknek erős gyökerei vannak Forroterra földjén, a forró, mindig napos északi királyságban.

Elítélő tekintete ismét rajtam állapodik meg, és olyan érzés, mintha váratlan, gyors rúgást mértek volna a bordáimra. Lélegzet-bennakasztó.

Mellkas-belappantó.

Úgy néz rám, mintha egy halott elementálist löktem volna le a Falról. De lehet, hogy csak képzelődöm. Biztos vagyok benne, hogy senki más nem volt a környéken…

Sötét szemöldöke között mélyül a ránc.

– Jól vagy?

Sűrű hangja úgy súrolja a szívemet, mint a kövön végighúzott kova. Szikrákat húz maga után, és ezek a szikrák a legfurcsább módon ropognak végig a vérem jeges keringésén.

Hogy… jól vagyok-e?

Tükrözöm homlokráncolását.

– Te megőrültél?

– Lehetséges – mordul; hangja mély és tompa, mintha forró sziklák gördülnének.

Hópehely landol a homlokomon, elakad a lélegzetem, ahogy a másik kezét felemeli, és az arcomhoz közelíti.

Mintha a hópelyhet akarná lesöpörni. Már majdnem jóváhagyom a mozdulatot, már majdnem belehajolok, amikor észreveszem, hogy a fátylam felé nyúl.

A levegő hirtelen megdermed közöttünk, teljesen steril lett. Még Clode istennő is beszünteti korbácsoló kavarását.

– Én a helyedben nem tenném – mondom halkan, kis vastőrt nyomva ágyékához. Ezt a tőrt mindig a ruhám ujjába rejtve viselem, pontosan ilyen esetekre.

Homlokát ráncolja.

– Gyors kezed van.

– Ez vas.

– Érzem az illatát – mordul. Hangja az északiak gazdag, egzotikus akcentusával dús. – A nevedet. Most. Az igazit. Nem azt a hamisat, amit annak adtál meg, aki szerződtetett téged a Feneketlen Fertő kocsmába.

Alapos.

Érdekes.

Nagyobb nyomást adok a kis vaspengémnek, amely hirtelen mérhetetlenül alkalmatlannak tűnik mindennel szemben, amihez éppen nyomódik, bár nem riadok vissza a kihívásoktól.

– Nem. Viszont ha nem engeded el a csuklómat, a farkaddal tömöm be a szádat.

Szavaim szemérmetlenül pikánsak, a mondat úgy hangzik, mint egy egész ballada, és biztos vagyok benne, hogy ezt a kijelentést kevésbé értékeli, mint a kocsmában énekelt andalító dalaimat…

Aztán a szája sarka alig észrevehetően felfelé mozdul.

Ezzel eléggé meglep.

Mogorva hangot ad ki, elejti a csuklómat, majd hátralép, és ezzel egy kis rés keletkezik közöttünk; még mindig úgy érzem, mintha valami kanyon szélén állnék – lábam boltozata bizsereg, gyomromban valami furcsa csapkodás folyik.

Zűrzavar. Gondolataim teljesen összezavarodnak.

– Köszönöm – mondom közömbös hangon, és ellazítom a vállamat. Pengémmel továbbra is az ágyékára célozva a pergament szorosabb galacsinná roppantom, és a zsebembe tömöm.

Talán nem kell kinyírnom. Nem látta, hogy megöltem Tarikot, nem látta az arcomat, és azt sem, hogy a plakátot letéptem a falról. És tény, hogy nem próbálta kedvét tölteni velem.

Talán nem az a szörnyeteg, akinek hittem, miközben szinte megszállott szigorral nézte, ahogy énekelek?

Arról nem is beszélve, hogy ha ott lennék kénytelen elvágni a torkát, ahol éppen állunk, mennyi időbe telne, amíg felvonszolnám ugyanarra a peremre, ahonnan Tarikot lelöktem… Ha egyáltalán el tudnám húzni odáig. Valószínűleg kisebb darabokra kellene nyesnem – ez pedig nagy kosszal járó művelet, ráadásul igen időigényes. Az időm azonban gyorsan fogy, Tarik keze nehéz súly a zsebemben.

– Most pedig, ha megengeded…

– Egy felkoncolt halott férfi fae van odalent – mondja. Szemöldöke ível, állával a szélcsatorna tátongó kijáratának irányába mutat, az alanti könyörtelen mélység felé. Hangja nyers és monoton; még mélyebb szakadékot hasít a lehetőségeim közé.

– Most jöttem onnan, és nem láttam semmilyen férfit… – Stabilan tartom a tőrömet, izmaim megfeszülnek. – Csak egy szörnyeteget.

Állom a tekintetét, a határozatlanság éles peremén egyensúlyozom. Várom a válaszát, hogy eldönthessem, melyik irányba mozdulok. Vagy Tarikkal egy kategóriába sorolom ezt a férfit, vagy egy másikba.

Biztonságosabba.

Olyan áthatóan néz, mintha a lelkem darabkáit vésné ki, és azt mondja:

– Ebben szívből egyetértek veled.

Homlokomat ráncolva szóra nyitnám a számat, aztán becsukom.

A „biztonságos” skatulyába sorolom.

– Ne kövess! – mordulok, és elhúzom a tőrömet az ágyéka közeléből, majd vissza se nézve lerohanok a közeli lépcsőn.

LEDOBOM TARIK KEZÉT egy igen ritkán használt szemétledobón. Előre megbeszéltük, hogy ezt fogom választani. Fejemet a nyílásba dugva várom, amíg Alantopolisz mélyéről meghallom a Fíur du Ath egy másik tagjának füttyét. Megerősíti, hogy a küldeményt biztonságban megkapták, és a többiek most azon fognak dolgozni, hogy kiszabadítsák a fiatalokat.

Vérontó elding vagyok, ezért gyilkolok. Ez a dolgom. Semmi több. A megmentés nem rám tartozik; ezt a feladatot másokra bíztam, olyanokra, akik nem szeretnek összevéreződni. De lényem egy része szinte… vágyik erre most.

Ez a küldetés nagyon személyes volt számomra. Nagyszabású szenvedélyfeladat, amelynek jóváhagyásáért keményen küzdöttem. Elvonta az Ath erőforrásait szokásos, a Koronát közvetlenül érintő küldetéseinktől.

Megfordulok, a falnak támaszkodom, becsukom a szememet, és mosolygok. Kellemes melegség árad szét a mellkasomban; elképzelem, ahogy felfénylik a fiatalok szeme, amikor rájönnek, hogy szabadok lettek. Igazán szabadok – amit én, azt hiszem, talán soha nem fogok teljesen megérteni.

Tedd magad nélkülözhetetlenné, és az emberek beléd vésik be a karmaikat. Nem számít, hogy jók vagy rosszak, vagy valahol a kettő között állnak. Ha van valami, amit megtanultam ebben az életben, akkor ez az.

És mégis…

Remélem, hogy ezeknek a fiataloknak tetszik Földijó földje. Soha nem voltam az eldingek uralta föld alatti biztonságos menedékben, és bár hallottam, hogy valahol délen terül el, nem hiszem, hogy valaha is biztosat fogok tudni róla.

Hogy a saját két szememmel láthatom.

Ez visszavonulásnak minősülne, és kétlem, hogy a Fíur du Ath vezetőjének érdeke fűződne ahhoz, hogy hasznosságomról lemondjon, és inkább valamiféle engesztelő küldetésekkel bízzon meg, amit boldogan elfogadok. Különösen olyannal nem, amely így végződik, mint ez az utóbbi, és a pillanatnyi elégedettség meleg érzésével tölt el. Mintha csak most súroltam volna le egy mocsokfoltot erről a nagy, gyönyörű világról, amelyet annyira, de annyira szeretnék szeretni.

Emellett nem vagyok biztos benne, hogy a visszavonultság megfelelne nekem. Az a fajta visszavonultság biztosan nem, amely kétségtelenül azzal járna, hogy vissza kell térnem Földijó földjére, és sosem hagyhatom el. Azt hiszem, örökké bizseregnének az ujjaim.

Túl sok szemetet kell még ártalmatlanítani.

•••

KILÉPEK A FAL KÉT FELE között húzódó egyik veszélyes függőhídra, messze alattam az elcsendesedett város húzódik. Harminchárom szinttel vagyok a talajszint felett, ezt a függőhidat mások soha nem használják. Csizmám alatt rétegekben kérgesedett hó ropog.

Középre érve hanyatt fekszem – olyan közel vagyok a felhőkhöz, amennyire csak lehetek –, és hagyom, hogy a hideg átszivárogjon a ruhámon.

Húsomba és csontjaimba.

Mélyebbre.

Szemhéjam pár pislogás után lecsukódik.

Kövér hópelyhek hullanak az arcomra, tenyerem, ujjaim laza halmaira, én pedig ezekre a jeges érintésekre összpontosítok; ellazítom az alattuk húzódó izmaimat, felszabadítom az álomban felgyülemlett feszültség egy részét.

Sárkánynak képzelem magam, kifeszített szárnnyal lebegek, aztán megbillentem testemet, puffadt rózsaszín felhőkön hatolok át, olyan messze a világ felett, hogy csak a szívverésemet és képzeletbeli szárnyam nehéz suhanását hallom. Csak testem rugalmas erejét érzem. Féktelen vagyok.

Szabad.

Jeges nyugalom telepedik rám, mint valami begubózott vadállat; lábujjaimat mozgatom, lassan hozom vissza magam a valóságba.

Kinyitom a szemem, a felhők közötti résen át egy elpusztult szivárványsárkány holdját nézem. Közvetlenül a város felett nyugszik. Talán a legnagyobb, amit valaha láttam. Szorosan összegömbölyödve, szárnya alá dugott fejjel kering velünk, kőtollazatát lila, rózsaszín és kék árnyalatok ékesítik.

Bámulom, és eszembe jut az az idő, amikor Ruse megemlítette a szomorú történetet arról, hogyan került oda az a sárkány. Nem kérdeztem a részleteket. Sőt, azt hiszem, miután ezt elmondta nekem, megfordultam, és egyenesen kisétáltam a boltjából úgy, hogy vissza se néztem.

A szomorúság olyan, mint a bennünk felhalmozódó kövek, amik megnehezítik a mozgást. A nem-tudás az én önvédelmi elixírem, erre esküszöm, amíg élek.

Néha azonban, amikor a világ tetején fekszem, és a város alszik alattam, azon tűnődöm, vajon ez a hold hajlik-e arra, hogy lezuhanjon. Összezúzza-e Gorum városát bosszúból azért, ami azt okozta, hogy fel kellett reppennie oda, és tartós fenyegetésként lebegnie Parasolia ékes fővárosa felett.

Talán tévedek. Lehet, hogy a sárkány tudatának utolsó foszlányai is feloldódnak abban a pillanatban, amikor kővé válik, és egyáltalán nem döntés kérdése, hogy lezuhan-e. Talán valami más tépi le őket az égből.

És talán az a sárkány nem is gondolt semmire, amikor úgy döntött, felkucorodik oda. Talán nem a bosszú gondolata táplálta, ahogy én szeretem hinni.

Talán csak egy kényelmes helyet látott az égen, ahol nyugodtan halhat meg.

Tekintetemet még mindig a holdra szegezve zsebre dugom a kezemet, előveszem a Feneketlen Fertő nevű kocsmában elkapott pergamenpacsirtát. Arcom fölé emelem, kibontom a szárnyait, a csőrét és a testét. A gyűrött négyzeten Essi kézírását látom.

Remélem, sikerült megszerezni a kezet. Tudom, hogy nem fogod elolvasni ezt, amíg nem végeztél. Ami, hogy tisztázzuk, elég aggasztó. Mert mi van akkor, ha nagyon, de nagyon szükségem van egy rúd portóriumra, hogy a világ összeomlását megakadályozhassam, de te azzal vagy elfoglalva, hogy szavakat metssz valakinek a mellkasába, hogy aztán végre kibonthasd a még mindig a zsebedben lapuló pergamenpacsirtámat? Gondolj a világra, Raeve! És arra a hiperfixációra, amivel manapság élek.

Mindenesetre itt van egy nagyon fontos lista. Azért küldöm, mert tudom, mit érzel, ha egyedül megyek le Alantopoliszba. A türelem a legnagyobb és leglenyűgözőbb erényem.

Felhördülve nevetek.

Essinek annyi türelme van, mint egy megveszekedett lidritnek, aki mohón vágyik belemélyeszteni a fogát egy lélekbe, csipetnyivel sem több. De jó neki, ha ezt ő egészen másképpen gondolja. Jól áll neki a lelkesedés.

• Egy tenyérnyi vasdarab

(hogy több szöget készíthessek a csizmádhoz)

• Három forgácsnyi sabersythusagyar

(ideális esetben érett vadállatból, amely tíznél jóval több vedlést átélt már)

• 0,0112-es csiszolópálca, ami elég erős ahhoz, hogy gyémántot is lehessen csiszolni vele

(csak add át ezt a listát Ruse-nak, mert ennek számodra így valószínűleg semmi értelme nincsen)

– Bölcsességed időtlen és határtalan – jegyzem meg, és a tekintetem továbbsiklik a listán.

• Egy fiola bolyhosbagolymoly-hímpor. Vagy ha nincs raktáron, esetleg el tudnál fogni egyetlen példányt élve? (Vagyis nemcsak te élj, hanem a bagolymoly is.) Kérlek! Magam szedem le róla a hímport, és aztán szabadon engedem. Megígérem.

Összerándulok, eszembe jut, milyen volt, amikor legutóbb lyukas fedelű üvegedénycsomagommal ugráltam az árok körül.

Egész testemben megremegek, velőmig hatol a borzongás.

Soha nem fogom elfelejteni, ahogy a bolyhos bagolymoly sikoltozott. Nem is tudtam, hogy képesek sikítani.

– Fogj magadnak nyavalyás bolyhos bagolymolyt – motyogom, de piszkosul jól tudom, hogy úgyis elkapok neki egy nyomorult bolyhos bagolymolyt, ha abban a rohadt boltban nem kapok hímport.

A szemem összeszűkül az utolsó kérésre, amelyet félig elfed Tarik Relaken vérének foltja.

• És végül, kérlek, menj le Alantopoliszba és

– PLOCCS –

Ez nagyon, nagyon, nagyon fontos.

Hát persze hogy az.

Felsóhajtok, próbálom levakarni a vért, bár tudom, hogy nem fog menni.

Essi szerint sok fontos dolog van a mocskos, rothadt Alantopoliszban. Ez teljesen érthető olyasvalakitől, akinek a világa egykor a Fal alatti, földbe vájt, mély, sziklás hasadékra korlátozódott.

Hirtelen eszembe jut az a pillanat, amikor megtaláltam őt, amint mocskos kezében egy darab lopott, szikkadt kenyérrel rohant ki a bányászok kunyhójából. Alultáplált volt, testét rongyok takarták, a haja egészen fiúsra volt nyírva, mert megtanulta, hogy odalent a hímneműeket kevésbé zaklatják, mint a nőneműeket.

Elmondta nekem, hogy egy elhagyatott aknában született, és hogy a szülei elmentek dolgozni az egyik aknába, de nem tértek vissza; régen elmentek. Elmondta továbbá, hogy még soha nem látta az eget. Nem tudta, mi az aurora, ahogy azt sem, a fény növekedésének és csökkenésének ritmusára ébredünk és alszunk el.

Amikor Essit magamhoz vettem, kivittem megmutatni neki az eget, és megígértem neki, hogy gondoskodom róla. Velem biztonságban lesz. Ekkor még mindig annak a felügyelőnek a vére volt rajtam, akit rajtakaptam, hogy szörnyű dolgokat csinál egy bányásszal. Ami azt illeti, Essiről gondoskodni nehezebb, mint amilyennek hangzik, amikor úgy tűnik, hogy minden, amire szüksége van, abból a kibaszott Alantopoliszból származik. Dicsekvésével ellentétben ritkán elég türelmes ahhoz, hogy beszerzési listát küldjön nekem.

Szemöldökömet ráncolva nézem a kisimított írást, és újra megpróbálom lekaparni róla a vért. Sikertelenül. Zsebre vágom, csípőre teszem a kezemet, felnézek a holdra.

Még ha tudnám is, mi rejtőzik a vércsepp alatt, akkor is távol kellene tartanom magamat attól a helytől, amíg hírt nem kapok a Tarik celláiban fogva tartott fiatalokról; hogy kiszabadultak, és sikeresen elhagyták Gorum városát. Minden mást azonban elvihetek Essinek, ha világosban is kint maradok. Egyébként is az a legjobb, ha nem indulok egyenesen haza, tekintve, hogy nem varrtam el azt a kellemes illatú, titokzatos laza szálat, vagyis nem öltem meg azt az idegent, aki azt hiszi, vagy nem hiszi, hogy én öltem meg Tarik Relakent.

Teremtők!

Miért tettem ezt?

Általában először metszek, és később sem gondolkodom. Sokkal jobban szeretem magamat így. Most egy kisebb örökkévalóságot kell töltenem azzal, hogy figyelek, folyton a hátam mögé nézek, és vigyázok, hogy ez a döntés ne üssön vissza.

Mahmi és pahpi azt mondja, túl fiatal vagyok ahhoz, hogy saját sárkányom legyen, és az nem számít, hogy a palota kunyhójában lévő opálholdsárkányok megengedték, hogy velük aludjak. Azt mondják, hogy vad opálholdsárkányok csapnának le az égből, amint az ívóhelyükre lépnék; megragadnak, és addig ráznak, amíg el nem ernyed a testem, és akkor odaadnak a kicsinyeiknek eleségül.

Szerintem ez egy csomó flitterkakkszar, szóval valami bűzlik, vagyis nem is igaz. És nem hiszem azt sem, hogy nagyon igazságos lenne tizennyolc éves koromig várnom, hogy megtudjam, ez mekkora kakicsomó volt.

Pahpi azt mondta, előadhatom az érveimet, majd ha meghallom az elementális dalokat, és megtanultam helyesen kimondani a szövegeket, de azt hiszem, ez is egy csomó flitterkakkszar. Haedeon sokáig várt, és soha nem énekeltek neki. Én nagyon figyelmesen hallgattam minden ciklusban; énekeltem a hónak, a levegőnek, a földnek és a lángoknak. Egyik sem énekelt vissza, csak mahmi és pahpi énekelt nekem alvásidőben.

Nem mintha bánnám. Egyébként sem akarom viselni azt az ostoba követ. Mahmi mindig olyan fáradtnak tűnik, mintha nehéz lenne tőle a feje. Pahpi feje is nehéznek tűnik, de nem ugyanúgy. Pahpi koronájának kövei gyönyörű szépek és fényesek, és ezektől büszkének és fontosnak tűnik. A mahmi koronáján lévő kő olyan fekete, hogy attól tartok, valaki egyszer megbotolhat benne, és áteshet rajta.

Néha rajtakapom mahmit, amikor nagyon keményen próbálja lehúzni a diadémját, közben sikít és sír, és nagyon kicsire görnyed össze. Fáj a szívem, amikor ezt látom.

Nem hiszem, hogy az a kő nagyon jót tenne mahminak.

A legutóbbi álomidőben kint találtam mahmit. A sötétben sírt, és esett a hajára a hó. Szomorú hangjaitól én is sírva fakadtam.

Elénekeltem egy dalt, amiről azt reméltem, hogy jobban fogja érezni magát, de csak még erősebben sírt.

Megtörölgette az arcomat, és azt mondta, hogy minden rendben lesz. Azt is mondta, hogy elveszített valami fontosat, de az öleléseimtől sokkal jobban érzi magát.

Pahpi akkor talált ránk. Felvette mahmit, és bevitte, aztán engem bedugott az ágyamba, megcsókolta az orrom hegyét, és azt mondta, hogy mindent megértek majd, ha idősebb leszek…

Nem hiszem, hogy ezt én meg akarom érteni.

PUFFADT FELHŐK SODRÓDNAK LASSAN észak felé, amikor az aurora kibukkan a keleti horizonton; tíz világító ezüst szalag jelenik meg, hipnotikus ütemben mozognak. A világ kezdett életre kelni; szivárványsárkányok távoli rikoltása hallatszott, eget rengető, rekedtes, ásító hang.

Feltápászkodom a függőhídról, nyöszörgök, lábam kissé merev Tarik testének vonszolásától és a hóban fekvéstől. Ásítva elindulok az északi oldal felé; harminchárom emeletnyi meredek lépcsőn haladok lefelé, amíg leérek a földszintre, és elvegyülök a már nyüzsgő tömegben.

A Kloáka zsúfolt, nagy a tömeg. Az emberek a napi feladataikat végzik: eltakarítják az ajtók előtt összegyűlt havat, gyújtóst aprítanak; akik meg tudják maguknak engedni a kiszállítást, beviszik az ajtajuk előtt hagyott pehelytevetejes üvegeket. A kereskedők pehelyteve húzta kocsikat hajtanak; a raktérben tinktúrákkal, rúnaírásos szerkezetekkel és egzotikus ételekkel teli ládákat visznek, nyitásra készítik elő üzleteiket.

Rengeteg pergamenpacsirta repked ide-oda; az emberek között cikáznak, kinyújtott kezekbe reppennek, bár egyesek céltalanul röpködnek. Szellempacsirták. Üzenetük címzettje talán eltűnt ember. A szellempacsirták azzal töltik egész életüket, hogy a bolyhos bagolymolyokkal táncolnak, amelyeket üldözni most túl fáradt vagyok.

– Add, hogy legyen az üzletben legalább egy fiola bolyhosbagolymoly-hímpor! – mormolom, ahogy a tömegen nyomakodok át.

Megállok egy bolt előtt, amely még nem nyitott ki; úgy teszek, mintha a kirakatot nézegetném, közben azonban ellenőrzöm, nem követnek-e, és kihasználom az alkalmat, hogy megbizonyosodjak arról, a fátyol még mindig jól elrejti arcom alsó felét, és nincs véres folt derékban húzott ruhámon; az összetűzött anyag jól kiemeli a csípőm kerekségét.

A feszes ruhaderék miatt az amúgy is telt mellem szinte kibuggyan a dekoltázsból, és bár ez is szerepet játszott az előző álomban, teljesen túlöltözöttnek tűnök a nemrég ébredt emberek között, akik a hátam mögött, a Kloáka terében kerülgetik egymást. Nem ideális.

Megragadom a fátylam szélét, átrendezem, megigazgatom úgy, hogy takarja a mellemet is; elrejtem szép fehér bőrömet.

Így sokkal jobb.

Addig haladok a tömegben, amíg az északi oldalra nem érek, az egyik szélcsatorna alatt rejtőző bolthoz. A rózsaszín, poros napfény friss levegővel tör át, az üzlet ereszéről lógó növényeket susogtatja. A bolt nevét a szivárványsárkány-tollazat montázsra emlékeztető, ólomüveg ablakban elhelyezett kőtáblára vésték.

Nagy lendülettel kinyitom az ajtót, és belépek a hosszú, elegáns üzletbe. A helyiséget a mennyezetig érő polcok sorai szegélyezik, zsúfolásig megpakolva mindennel, amire egy runinak szüksége lehet. Akadnak itt: pergamennégyzetek halmai, előre megrajzolt aktiválási vonalakkal; apró tinktúrás üvegek, nyakukon lógó címkékkel, mintha fojtogatnák őket; bőrkötésű könyvek rengeteg színben, borítójuk az élfestéssel azonos színű.

Rengeteg toll, különféle rovópálcák öblös üvegekben, valamint különböző ércek és drágakövek halomban.

Az ajtóban megállok, és nézem, ahogy vibráló pergamenpacsirta-csapat kavarog a polcok örül; végükhöz madártollak vannak rögzítve; olyanok, mint egy-egy miniatűr szivárványsárkány.

Valahányszor bejövök ide, kétszer annyian vannak, mint az előző alkalommal. Ebben egészen biztos vagyok.

– Csukd be az ajtót, nehogy megszökjenek az állatkáim! – kiabál Ruse a bolt végéből. – Akkor soha az életben nem szolgálnálak ki téged.

Becsukom az ajtót, elindulok a polcok közé.

– Tudod, hogy elkapnám őket neked, Ruse.

– Ne próbálj hízelegni nekem, Raeve! Nyakig vagyok a leltárban, és egy hajszálnyira attól, hogy elveszítsem örökké kedves és szeretetteljes személyiségemet.

Megkerülöm az utolsó polcsort, az üzlet hátsó részét uraló kőpulthoz érek. Ruse mögötte ül, egy tál fölé görnyed, ami tele van barna, átlapolódó lapokkal páncélozott hátú bogarakkal. A bogarak vonagló teste összegömbölyödött, ebben a torz állapotukban olyanok, mint megannyi apró kőgolyó.

Ruse egyenként dugja őket szűk szájú üvegekbe, amelyekben egy-egy szál növény van és fél hüvelyknyi rozsdaszínű föld, és minden nehéz koppanásnál vonalat húz az üvegek mellett heverő pergamenlapon.

Nézem a munkáját. Sűrű, kusza, ruganyos haja világos narancssárga.

– Fárasztónak tűnik.

– Legszívesebben felnyársalnám magamat ezzel a tollal – motyogja, majd bedugaszolja az éppen megtöltött üveget, és ráteszi a fedőt a tálra. Összekulcsolja a kezét, széles mosolyt csal az arcára, és szép ragyogó szemmel, sugárzó segítőkészséggel néz rám. – Mivel szolgálhatok?

Átadom Essi listáját.

A pult mögül bágyadt farok fehér csomója emelkedik ki, előre-hátra csóválódik, mosolyt csal az arcomra.

– Szia, Uno!

A csomó egyre gyorsabban mozog, aztán gyengéden végigsiklik Ruse állán, mire Ruse arcán a rajongó szeretet mosolya suhan át. Aztán a pult alá nyúl, kétségtelenül azért, hogy megvakargassa Uno füle tövét.

Kíváncsi vagyok, mekkorára nőtt. Az obsukrusok annyira ritkák és az emberek annyira mohón áhítoznak rájuk, hogy ritkán látok belőle többet, mint az egyébként gyönyörű farkát. Uno úgy imádja Ruse-t, mintha az anyja lenne. Ami szégyen.

De nagyon cuki állat.

Ruse hümmög, még mindig a listámat szemléli.

– Nem szolgálhatok azzal, amit eltakar ez a folt, ami valószínűleg vércsepp – mormogja, felemelve a kezét, hogy megkarcolja. – Piszkos munka volt?

– Sajnos – felelem vállat vonva. – Eléggé spriccelt.

– Ó!

– Van ebből valami raktáron?

– Szerencséd van – feleli kacsintva. – Minden kapható.

Megkönnyebbülten sóhajtok fel; hálás vagyok, hogy nem kell megismételnem a palackba zárt bagolymolylepke fiaskót.

Ruse felkap egy vászontáskát, kilép a pult mögül, a polcok között mozog. Aztán visszatér, elém teszi a megrakott táskát, majd újra leül, és egy nagy, bőrkötésű főkönyvet csúsztat hozzám. Kinyitja, és addig lapoz, amíg el nem jut az oldalra, amelynek címe:

RAEVE

Sárkányvérkő: 721 kosár

A szemem tágra nyílik.

Fogalmam sem volt, hogy ennyi pénzem van, a duzzadó számjegyek arról tanúskodnak, hány testet löktem le a Falról, hogy az alattam lakó ragadozók szétszedjék.

– Látom, azóta nőtt a számod…

A gazdagságom kútját jelző tintafelirat úgy folyik le az oldalról, mint a csúszós felületre fújt vizes tinta, és új számjegyek jelennek meg a helyén.

Kisebb számérték.

Homlokomat ráncolom.

Gondolom, Sereme úgy döntött, levonja a pénzemből azt a küldetést, amelynek támogatásáért könyörögtem az Eldingnek, és ez most azért van, mert nem volt mód arra, hogy egyedül mentsem meg azokat a fiatalokat.

Remek.

Élénk emlékeztető arra, hogy a kéz, amely ad, ugyanolyan mohón el is vehet.

Ruse köhécsel, rózsaszín szemüvegét még lejjebb csúsztatja az orrán, és narancssárga szempilláinak sűrűje alól rám pillant.

– Mozgalmas álomidőd volt?

– Úgy tűnik, nem az a fajta mozgalmasság, amit szeretnek.

Bánatos mosollyal válaszol, majd visszaalakul sztoikus boltossá.

– A listán szereplő tételek mellett szeretnél még költeni a hatszáztíz vödör sárkányvérkőből?

Komoran gondolkodom.

– Ami azt illeti… – A ruhámra nézek, kezemet a vastag vörös anyagra simítva. – Ebből egy réteget a szemétbe kellett dobnom. Tudsz adni helyette ilyet?

– Nem gond. – Tekintetével végigpásztázza ruházatomat, majd a könyvét nézi, felemel egy pepita kék tollat, belemártja egy üvegcse tintába, és a lapomra karistol pár vonalat. – Még valamit?

Eszembe jut a Tarik ledobását követő néhány pillanat. Arra a csendes csábításra, furcsa vonzalomra gondolok, amit egy erős akcentusú férfi iránt éreztem, akit valószínűleg meg kellett volna ölnöm. De nem tettem. Mert jó illata volt.

– Van fűrészfogas pengéd?

Megtorpan, összevont szemöldöke alól néz rám.

– Meg akarsz ölni valakit?

Remélem, nem.

Vállat vonok.

Ismét dúdolva megfordul a székén, és a mögötte lévő kőfal felé nyúlva az egyik állványhoz megy. A fal azonban nem fal, hanem rúnás drapéria; elhúzza, és ezzel felfedi a bolt teljes, hatalmas terjedelmét. A helyiség olyan mélyre hatol, hogy nehéz látni a végét, a valódi falakat, amelyek mentén vérkő, fegyverek, páncélok és különféle gyalogsági eszközök állnak tömött sorokban.

Kinyitja a ráccsal lezárt számos tároló egyikét, kiemel egy kis fűrészlapot, magához veszi, behúzza a függönyt, és átadja nekem a fegyvert.

Méregetem, egyik kezemből a másikba veszem.

– Jó a formája, de jobb lenne, ha a markolata egy kicsit könnyebb lenne.

Bólint, és valamit karistol a főkönyvi lapomra.

– Rejtekhely?

– Comb.

– Hüvelye?

– Pehelytevebőr. Lehetőleg fakulkőbarnára festett, a csatok bármiből készülhetnek, csak vasötvözetből ne.

Az utolsó két szót egyszerre mondjuk ki, mire ajkán a leghalványabb mosoly jelenik meg, közben a fejét csóválja, és jegyzetel.

– Készíttetek neked egyet méretre. Pergamenpacsirtát küldök, ha készen lesz, és felpróbálhatod. Ha nagyon gyorsan szeretnéd, és hajlandó vagy felárat fizetni, talán már a következő aurorakeltére készen lehetne.

– Jól hangzik.

Természetesen sürgősen szeretném. Csak arra az esetre, ha az a bizonyos köpenyes férfi úgy dönt, bebizonyítja, tévedek azzal kapcsolatban, hogy melyik skatulyába soroltam.

– A mai dae során akarsz felvenni költőpénzt?

– Nem, de amint kipihentem magamat, visszatérek, és akkor majd szükségem lesz rá. Akkor majd újabb vérkőszórást rendezek. Az emberek éhen halnak Alantopoliszban, és senki sem tesz ellene semmit.

– Ahogy kívánod.

Ruse lejegyez valamit egy noteszlapra, és nekem eszembe jut az első fizetés. Véres bér véres tettekért. Csak így tudok tekinteni rá.

Semmi sem változott.

Csak azt tartom meg, amire szükségem van ahhoz, hogy megéljek, elvégezzem a munkámat, és eltartsam Essit. A szegényeknek, betegeknek és éhezőknek juttatott rendszeres adományaim csendes baszódjatok meg üzenet azoknak, akik azt hiszik, kiengesztelhetnek és megbékíthetnek engem azzal, hogy fizetést adnak, és jóváhagyják szenvedélyes küldetésemet.

Ettől úgy érzem, hogy nyerek, pedig nem ez a helyzet.

– Gondoskodom róla, hogy legyen elég kő, mire jössz – mondja Ruse, és pepita tolla hegyével kapar valamit a pergamenre. – Ha a király annyi energiát fektetne a szegények táplálásába, mint te, Parasolia sokkal élhetőbb hely lenne.

Ez a „veszély” nem fenyeget.

Kétlem, hogy a király valaha is érzett volna éhséget. Nem igazán. Ha ismerné az üreges fájdalom súlyát, talán nem lenne olyan inkompetens – bár lehet, hogy ez semmin nem változtatna. A szart annyiszor lehet átgyúrni, ahányszor csak akarjuk, de akkor is szar marad.

Akkor is büdös.

Ruse becsukja a főkönyvet.

– A ruhával kapcsolatban is értesítelek majd. Tekintettel a… különleges igényeidre, eltarthat egy ideig, amíg a kereskedő azt a kelmét Forroterra országából importálja, ugyanilyen színűt tud beszerezni.

– Nem nagyon sürgős – mondom, és kézbe veszem a táskát, benne Essi holmijaival. – Minden más anyagban megsülök. Inkább a megfelelő anyagból készíttetném el.

Ruse elismerően fejet hajt, én pedig megfordulok, távozni készülök.

– Ne siess annyira, Raeve.

Megállok, vállam fölött hátranézek, szemöldököm összehúzva. Ruse közben egy nemrég kibontott pergamenpacsirtát lenget felém.

– Elnézést. Tudom, hogy fáradt vagy, de Sereme találkozni akar veled.

Hiába igyekeztem olyan nagyon a függőhídon fekve kioldani magamból a feszültséget, az egy szempillantás alatt rám tör újra, és úgy érzem, mintha szívem húrjait acélkeretre feszítették volna.

– Mondd meg neki, hogy visszajövök majd, ha kialudtam magamat.

Ha nem veszi a fáradságot, hogy lejöjjön a lépcsőn, és maga jelezze, hogy beszélni akar velem, akkor nyilván nincs olyan hangulatban, amivel szembesülni szeretnék. Legalábbis addig, amíg éhes vagyok, álmos vagyok, és türelmem kútja gyorsan apad.

Három lépésre vagyok a kijárattól, amikor Ruse hangja úgy ér utol, mintha ostorral csapnának a bokámra.

– Ez nem kérés volt, Raeve, hanem parancs.

Bilincs csattan.

Felsóhajtok, tekintetemet a mennyezetre emelem, tízig számolok, aztán bólintok, majd a bolt sarkában lévő egyszerű ajtóhoz megyek, és hirtelen rántással kinyitom.

– Fel nem foghatom, hogyan vagy képes ennek a manipulatív kígyónak a közelségében létezni – mordulok elég hangosan, hogy Ruse meghallja.

Talán Sereme is hallja.

Ruse nevetése kísér fel a lépcsőn, egészen a kígyó odújáig.

HALLOTTAM! – CSATTAN FEL SEREME. A hangja mint éles penge suhanása.

Leoldom a fátylamat, belépek a hosszú irodájába, végignézek a rendezett téren, amelyben túlteng a lila szín.

Lilás szőnyegek, puha kárpitozott kanapék, falak, könyvespolcok…

Nincs menekvés előle. Azt hiszem, tulajdonképpen szeretném ezt a színt, ha nem érezném úgy, hogy Sereme belém törli a lábát, rajtam tölti ki haragját szinte minden alkalommal, amikor beteszem a lábamat ebbe a helyiségbe.

– Mit? – kérdezem. A Kloákára néző nagy, lila üvegablaknál találom. – Őszintén nem értem. Ruse fizetésemelést érdemel, amiért folyamatosan elviseli a szarságaidat.

Sereme hirtelen megfordul, hideg ezüst tekintetével végigmér. Szögletes arcán – mint mindig – most is tökéletes a smink. Soha egy hajszál sem lóg ki a helyéről, egyetlen folt sem látható rajta. Fülcimpáján fehér runi gyöngy lóg. Testére simuló vastag, lila kabátot visel, amelynek varrásai közül gondosan fésült frizurája színével egyező szőrsávok állnak ki.

Tekintetem a nyakában lógó láncra összpontosít; a medál ezüstfiola, rajta világító, vésett rúnák. Testem minden sejtje sikoltva követeli, hogy hajoljak előre, és tépjem le róla, tartalmát pedig öntsem a lefolyóba.

De nem. A teret uraló hatalmas íróasztal felé haladok. Minden, ami az íróasztalon van, tökéletes négyzet alakú. Táskámat a földre helyezve leroskadok a látogatók számára fenntartott szögletes székre, lábamat a karfára teszem.

– Minden más helyen tartom a számat; nem vagyok hajlandó itt is féket tenni a nyelvemre. Nyugodtan határolódj el tőlem, ha ez téged annyira zavar – mondom, a szempilláimat rezegtetve. – Megígérem, hogy nem veszem rossz néven.

Épp ellenkezőleg. Még az is lehet, hogy újabb gyilkosságot követek el az ügy érdekében, miközben azokra vadászik, akikre én akarok vadászni.

Gyilkosok.

Gyermekbántalmazók.

Alkalmatlan királyok.

Sereme álla leesik, tekintete megkeményedik, mint a hóágyba ejtett olvadt érccsepp.

– Az Ath korlátlan támogatása nélkül, ha arra kényszerülnél, hogy úgy élj, mint a tömegek, nagyon sokat kellene küzdened, Raeve. Ne felejtsd el, milyen bőkezűen tömjük a zsebeidet fizetőeszközzel. Nem lenne több sárkányvérkő, amit szétszórhatnál Alantopoliszban, amivel azt a hamis fontosságérzetet szerzed meg magadnak, amely nélkül úgy tűnik, nem tudsz létezni.

Látom, egyikünknek sincs kedve az udvariasság keretei között maradni.

Kicsúsztatok ruhaderekamból egy pengét, csizmámat egyenesen az asztalára csapom, és ezzel elmozdítom néhány tökéletes rendben sorakozó tollát.

– Ne tégy úgy, mintha érdekelne az én jólétem. Mert nem érdekel – jelentem ki, és ujjaim közé szorítom a fegyvert. – Te csak az a bizonyos ostoba kurva vagy, aki bilincset szorított a csuklóm köré, és ezt irgalomnak nevezte.

Sereme halántékán annyira megduzzad egy ér, hogy csendben remélem, szétrobban.

– Az említett béklyóra tekintettel meglepő, hogy ilyen tiszteletlenül beszélsz velem.

– Aha, aha, aha – motyogom, és a pengével Tarik beszáradt vérét piszkálom ki a körmeim alól. – Minek köszönhetem azt a megtiszteltetést, hogy behívtál az odúdba, Sereme?

Rám mered, nézi, ahogy a megkeményedett vér forgácsait lila plüss-szőnyegére pöccintgetem. Mindig érdekes megtapasztalni, meddig tudom feszíteni nála a húrt, mielőtt felugrik a helyéről, mint valami hosszú lábú bogár, amelyet nem tud elég gyorsan kiirtani, és közben remélem, hogy végül úgy dönt, a jelenlétem több gondot okoz neki, mint amennyit ér.

Kimért léptekkel felém tart, helyet foglal a saját térfelén álló lila, trónszékszerű fotelben, amit én rögtönzött barikádnak tartok közöttünk, és az íróasztal tetején összekulcsolja a kezét.

– Biztos akartam lenni abban, hogy megkaptad a pergamenpacsirtámat.

– Befejeződött a küldetés? – kérdezem szemöldökömet felvonva.

– Még nincs megerősítve. Úgy értem, amit az előző ciklusban küldtem, közvetlenül auroranyugta előtt.

Friss parancs.

Remek.

Érdeklődésem szertefoszlik, újra a körmeimet bámulom, még több piszkot kaparok elő.

– Biztosan eltévedt. Talán visszafordult, miután elaludtam. Gyakran előfordul ilyesmi. Nagyon figyelmesek. Tanulhatnál tőlük.

Érzem forrongó bosszúságát. Olyan, mint a gomolygó viharfelhő, amely statikus elektromossággal sistereg a levegőben.

Mégis pöckölök.

Pöcc.

Pöcc.

– Vicces, hogy te vagy az egyetlen, akihez nem jutnak el a pacsirtáim.

– Bizony, ez a világ egyik nagy rejtélye.

– Kétséges… Rekk opálholdsárkánya a városi sárkányistállóban van.

A szívem összeszorul, felkapom a fejemet, és egyenesen Sereme kemény tekintetébe bámulok.

– Kire vadászik?

– Ránk.

Válaszul elhangzó káromkodásom olyan éles, mint a penge a kezemben.

– A Korona bérelte fel, azért van itt, hogy véget vessen a lázadásunknak. Meg akar akadályozni minket abban, hogy kivonjuk a királyságból a friss sorkatonákat.

Hát, akkor nyilván meg kell halnia.

Csizmám lendül, le az asztalról, pengémet a hüvelyébe csúsztatom.

– Majd én elintézem – mondom. Hangom mohó tettvággyal reccsen.

Valahányszor találkoztam azzal a fejvadásszal, a csizmája fémsarkantyúi véresek voltak. Nincs szükség nagy képzelőerőre ahhoz, hogy kitaláljuk, kinek a vére van rajta. Ha a pletykák igazak, valószínűleg a szegény opálholdsárkányé, akit nyilvánvalóan elbűvölt magának, miután korábbi gazdáját megölte.

Nagyon fogok örülni, ha meggyilkolhatom.

Felállok a helyemről…

– Nem! – mordul Sereme, én pedig homlokomat ráncolva nézem.

– Hogy érted azt, hogy nem?

– Ülj le, Raeve!

Felsóhajtok, és engedelmeskedem a parancsnak. Utálom az elégedettség villanását a szemében.

– Miért nem akarod, hogy megöljem? – kérdezem fogcsikorgatva. – Ez a dolgom. Eltakarítom a szemetet, amivel senki más nem akarja bemocskolni a kezét, és megtisztítom az utat minden szennytől, amely az Ath küldetésének teljesítését akadályozhatná. Rekk útban van, Sereme. Veszélyezteti a többi tagot, akiknek többségét tisztelem.

Unott pillantást vet rám, ami egyáltalán nem hat rám, bár talán hatna, ha valaha is tett volna valamit, amivel jelezte volna, hogy el akarja nyerni a tiszteletemet.

– Engedd. Hogy. Én. Öljem. Meg!

– Nem.

Már megint ez a kibaszott szó.

– Miért nem?

– Mert figyelik. Csalinak küldték ki.

– Ez esetben én vagyok a tökéletes ember erre a feladatra.

– Nem – mordul harmadszor. – Azt a parancsot kaptad, hogy húzd meg magad, ne mutatkozz, amíg el nem tűnik a környékről. Ez azt jelenti, hogy nincs alkalmi gyilkolászás akkor sem, ha megtudod, hogy valaki olyat tett, amit nem kellett volna, és akkor sem, ha azt hallod, hogy valaki segítségért kiált. Nincs munka. Újabb utasításig semmi. Csak annyi időre hagyod el az otthonodat, amíg vásárolsz magadnak, vagy hozzám jössz, ha hívlak.

Összeráncolom a homlokomat, gondolataim erősen és gyorsan kavarognak, a bordáim alatt gomolygó hóviharba csapnak. Rekk Zharos eddig minden küldetését teljesítette; biztosan nem hagyja el ezt a várost úgy, hogy ne legyen vér a szöges ostora hegyén.

– Ha nem iktatjuk ki, valamelyikünket kivégzi, és az nem lesz szép.

– Tisztában vagyok vele – mondja. Ajka feszes, hangjában szigorú véglegesség van. Sereme a kígyómarás pontosságával és hatásosságával csap le az idegeimre.

Ami azt jelenti, hogy…

Olyasvalakit fog odadobni Zharosnak, akit kevésbé hasznosnak tart. Áldozat a mohó Koronának.

Valami szilánkokra törik bennem, meghajol a bordáimhoz nyomódó hatalmas súly alatt, felső ajkam legörbül.

– Ha megeteted ezt a szörnyeteget, még több ilyen fog előmászni az árnyékból. Ha a vér szaga megfertőzi a levegőt, akkor… újra és újra… jönnek.

Sereme felsóhajt, átnyúl az íróasztalon, elrendezi a tollgyűjteményét.

– Már megint te akarod megmondani, hogyan végezzem a munkámat, Raeve?

Hát, már én is kezdem ezt unni.

– Valahányszor elfogunk egy fiatal elementális sorkatonákkal teli csapatszállító kocsit, az csak gyenge ragtapasz egy sokkal komolyabb sebre. Amíg a király uralkodik, még több ilyen kocsi lesz. És még több fejvadász. Még több halál és szenvedés.

Ezt mondja, de a tollait nézi, mintha többre értékelné azt a feladatot, mint mindazt, amit a Fíur du Ath-nak képviselnie kellene.

Vicsorogva csapok az asztalra; tollak repülnek a padlóra.

– És mi van a betegekkel? Az éhezőkkel? A nullusokkal?

Lassan visszahúzza a kezét, tágra nyílt szemmel bámul engem.

– Az egész álomidő alatt ötvenhét nullust mentettünk ki. A te kifejezett kérésedre.

– Azt a műveletet én fizettem – csattan a hangom, szemöldökömet összeráncolom. – Vagy talán azt hitted, nem veszem észre a levonást, mivel nem gyakran ellenőrzöm az anyagi helyzetemet?

– Persze hogy levontam a megtakarításaidból – jelenti ki gúnyosan. – Egy ilyen nagyszabású művelet kivitelezése olyan költséges, hogy azt te soha nem fogod megérteni. Az egész ügyünket kockáztattuk, hogy a kedvedre tegyünk. Ez pedig akadályozta a politikai fejlődést. Valakinek meg kellett fizetnie a költségeket.

Hogy én boldog legyek.

Értem.

– Tudod, mit mond ez nekem? – mondom humortalan nevetéssel. – Azt, hogy az Ath számára a nullusok nem annyira fontosak, mint az elementálisok. Nem azért megyek le Alantopoliszba, hogy vérkövet szórjak szét az ott lakóknak, Sereme. Azért megyek oda, hogy megnézzem, szüksége van-e valakinek segítségre, mert úgy tűnik, ez kibaszottul nem érdekel rajtam kívül senki mást.

Megragadja a melle között lógó fiolát.