Charlotte Leonard

HEDY LAMARR
BÁTOR FELTALÁLÓ,
HOLLYWOOD RAGYOGÓ CSILLAGA

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

1933 és 1936

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

1937

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

1938

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

1939

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

1940

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

1941

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

1942

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

EPILÓGUS

EPILÓGUS:  HEDY LAMARR TOVÁBBI ÉLETÚTJA

MEGJEGYZÉSEK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

PROLÓGUS

Los Angeles, 1997

Miért nem csörren már meg az az átkozott telefon? David R. Hughes úgy bámulja a telefonkészüléket, mintha azzal rá tudná venni, hogy végre megtörje a némaságot.

Semmi.

Ujjaival idegesen dobol az asztalon, feláll, és magához hívja Pixelt. A fekete labrador farkcsóválva rohan oda hozzá – imádja, ha elviszik sétálni.

Épp amikor a kutya és a gazdája az ajtóhoz ér, megszólal a telefon. Pixel nagy, fekete szemével szomorúan les Davidre, majd visszakullog a kosarához. Nagyon jól tudja, hogy az ilyen telefonhívások általában eléggé elhúzódnak, úgyhogy nyugodtan szunyókálhat még egyet.

– Hughes.

– John Barlow vagyok.

– Végre!

A férfi a vonal túlsó végén felnevet.

– Sajnálom, én lettem volna a legboldogabb, ha hamarabb közölhetem önnel a hírt.

– És mi lenne az?

David nem egy szószátyár alkat, a felesége szerint harapófogóval kell kihúzni belőle minden szót.

– Igen. Nem volt más választásunk, kénytelenek voltunk elfogadni a javaslatát. Egyébként lenyűgöző, amit kitalált.

– Óriási. Köszönöm.

– Tájékoztatja Miss Lamarrt a döntésről, vagy inkább mi hívjuk fel?

– Megígértem a fiának, hogy felhívom.

– Rendben. A díjkiosztón találkozunk?

– Má’ hogy a pokolba ne! – vágja rá David a vaskos texasi tájszólásában. Majd gyorsan hozzáteszi: – Köszönöm!

Miután David leteszi a kagylót, hangosan felsóhajt. Belegondolni is rossz, mi lett volna, ha nem szavazzák meg a javaslatát. Most rögtön be kell dobnia egy whiskyt, nem baj, hogy még csak most múlt dél. Nagyon is rászolgált erre az italra.

Első pillantásra beleszeretett Hedy Lamarrba. 1938-ban megbabonázva álldogált a nőt ábrázoló moziplakát előtt, pedig eredetileg esze ágában sem volt megnézni az Algírt. De a mozi kirakatában látható kulisszafotók teljesen elvarázsolták. Hedy Lamarr olyan volt, akár egy istennő: éjfekete haj, hófehér bőr, ívelt száj, nagy szem, tökéletes ívű szemöldök. Szépsége, és – ahogy később a filmből kiderült – bátorsága egy szempillantás alatt meghódította a szívét.

Alig győzte kivárni, hogy hősnője végre felbukkanjon a filmvásznon. Először csak távolról és oldalról láthatta. Micsoda arcél! Körülötte lövések dörrentek, de Hedy nyugodtan sétált a szűk sikátorban. Egy egzotikus külsejű, furcsa bojtos sapkát viselő férfi megragadta a nő karját és betuszkolta egy helyiségbe.

David alig bírt a székében maradni. Oda akart kiáltani, hogy óvakodjon attól az idegentől, mert biztosan ártani próbál neki. De türtőztetnie kellett magát, és lenyűgözve figyelte Hedy ajkait, amikor a nő végre kimondta az első mondatot. A hangja mély és lágy volt, enyhe akcentussal.

Újabb lövés dörrent, de a nő most is megőrizte a nyugalmát és kíváncsian körülnézett. A tekintete megállapodott a főhősön – egy Pepe le Moko nevezetű férfin.

Aztán a nő arca betöltötte a teljes mozivásznat, és Davidnek elakadt a lélegzete, Pepe viszont csak a csuklóján lévő ékköves karkötőt fürkészte. David egyszerűen nem fogta fel, hogy képes valaki erre: hogyan nézheti a csillogó ékköveket, miközben ott ez a hihetetlen szempár, amelyben elmerülhetne?

David ekkor fogadalmat tett magának. Mindegy, mikor, és mindegy, hogyan, de egyszer személyesen is találkozni fog az istennőjével, és valami olyat tesz majd érte, ami miatt Hedy Lamarr örökre megjegyzi a nevét.

Arra azonban csak később, sokkal később jött rá, hogy Hedy Lamarr nem csupán a világ legszebb nője, ahogy azt ő aznap este a moziban megállapította, hanem annál sokkal több. Bár David az első találkozásukat sem felejtette el, de a második találkozásuk alkalmával Hedy Lamarr örökre a szívébe égette magát.

Amikor ezt a második, meglepő felfedezését tette, már nyugdíjba készült. Ugyanakkor még fiatalnak érezte magát, valami újra vágyott, és akkoriban fedezte fel az internet csodálatos világát. Az elsők között szállt fel a fedélzetre, hogy feltérképezze ezt az új technológiát. Egyre mélyebbre ásta magát a kommunikációs technológia rejtelmeibe, és így találta szemben magát élete legnagyobb meglepetésével. Sok mindenre számított, de arra nem, hogy a technológia és a kommunikáció világában újra találkozik majd Hedy Lamarr-ral. Elképedve állapította meg, hogy a világ legszebb nője egyben a világ egyik legokosabb nője is, erről pedig igencsak kevesen tudtak.

Talált a neten egy régi, titkosított távközlési rendszerekre vonatkozó szabadalmat a második világháború időszakából. Sok érdekes ötlet született akkoriban, mivel az Országos Feltalálói Tanács (National Inventors Council) elnevezésű állami hivatal összegyűjtötte a laikusok javaslatait, hátha az amerikai polgárok tudására építve gyorsabban véget vethetnek a háborúnak. Hedy Lamarr pedig, akinek David fiatalon hatalmas rajongója volt, feltalált valamit, amibe akkoriban még a legnagyobb elméknek is beletört a bicskája. De ezt senki sem hitte el, mivel egy hollywoodi sztárból senki sem nézett ki ilyen zsenialitást. Egy dívának az a dolga, hogy gyönyörű legyen és eljátssza a szerepét. A haditechnikai fejlesztések és újítások sehogy sem illettek a képbe.

David minél jobban belemerült a történetbe, annál hihetetlenebb, szomorúbb és megrázóbb felfedezéseket tett. Majd egyszer csak eszébe jutott a tizenévesen tett néma fogadalma: ki akarja vívni Hedy Lamarrnak az őt megillető elismerést.

Azt akarja, hogy a világ is ugyanolyannak lássa Hedy Lamarrt, mint ő. Hogy ne csak a szépségéért tiszteljék, hanem azért is, amit feltalált – még akkor is, ha ez a méltatás már nagyon megkésve is érkezik.

David a rá jellemző szívóssággal munkához is látott, és addig harcolt, amíg végül elérte a célját. És ma végre közölheti az örömhírt Hedy Lamarr fiával. Ismét felemeli a kagylót.

– Mr. Loder? David R. Hughes vagyok – szól a telefonba izgatott hangon. – Jó hírem van az ön számára. Nem is, hihetetlen hírem van az ön számára.

– Tényleg sikerült elintéznie? – kérdezi Anthony Loder kétkedve. – Ennyi év után?

– Igen, Mr. Loder, ennyi év után az édesanyja végre megkapja a neki járó elismerést. – David egy kicsit nagyobb lelkesedést várt volna a színésznő fiától. – A művésznő vajon… részt vesz majd a díjátadó ünnepségen?

1933 és 1936

„Csak semmi megbánás.
Az ember mindenből tanul.
Szakadatlanul.”
– Hedy Lamarr

ELSŐ FEJEZET

Bécs, 1933 nyara

– Kiesler kisasszony! Kiesler kisasszony! – kiáltotta egy bosszús, ugyanakkor fáradt hang. – Hová tűnt már megint?

Hedy tudta, a színpadon lenne a helye, hogy folytathassák a próbát, nem pedig a kulisszák mögött. A kíváncsisága azonban nem hagyta nyugodni. Nem értette, miért nem érdekli a kollégáit a színpadtechnika működése, miért elégednek meg annyival, amit első pillantásra látnak.

A Theater an der Wien csoda szép épület volt, éppen olyan, amilyennek az ember egy igazi színházat elképzel: a földszinten a plüss széksorok vörösben pompáztak, akárcsak az elegáns páholyok jobbról és balról. Ugyanakkor a páholyokban inkább az aranyszín dominált, és a karzatot is aranyozott nőalakok tartották.

A magas beltér csodálatos akusztikát teremtett, a nagy kristálycsillárok lágy fénybe vonták a színpadot és a közönséget.

Öröm volt ilyen elegáns környezetben fellépni. De az ifjú Hedy Kieslernek ez nem volt elég. Ő sohasem elégedett meg a felszínnel. Mindig részletekbe menően tudni akarta, hogyan működnek a dolgok, milyen mechanizmusok hajtják őket. Szerencséjére az apja egészen rendkívüli férfi volt, aki csak fokozta a lánya tudásszomját, és minden kérdését megválaszolta, már ha tudta a választ. Ha nem tudta, együtt próbálták megkeresni. Csakhogy aznap az apja nem volt ott, úgyhogy Hedy csak saját magára számíthatott, egyedül kellett felfedeznie a Theater an der Wien kulisszái mögött megbújó titkokat. Most végre megtalálta azt a helyet, amelyet annyira keresett.

– Mit keres maga itt? – kérdezte a technikus elkerekedett szemmel. – Eltévedt, kisasszony?

– Nem. – Hedy állta a férfi tekintetét. – Tudni szeretném, hogy működik a színpadtechnika.

– Azt meg ugyan minek? – A férfi felvonta a szemöldökét és a munkatársára nézett, de az csak megvonta a vállát.

– Ha már kint állok a függöny előtt, tudni szeretném, mi zajlik mögötte.

Csend. A két férfi hitetlenkedve összenézett.

– Komolyan beszélek. – Hedy nem tartozott azok közé, akik egyhamar feladják. – Megmutatná és elmagyarázná nekem, hogy működik a világítás? Kérem.

Mindenképpen meg akarta tudni, mire szolgál az a rengeteg drót és kábel, amelyek mellett az útja elvezetett.

A két izmos munkásember ismét egymásra pillantott. Végül az, amelyikkel Hedy eddig beszélt, elindult hátrafelé a sötétbe. Odaintette magához a lányt.

– Na, akkor jöjjön velem! Megmutatom magának, miféle kis játékszereink vannak itt hátul.

Hedy szívesen maradt volna még, hogy többet megtudhasson, de vissza kellett mennie.

– Nagyon köszönöm. – Hedy rámosolygott a kérdéseit olyan készségesen megválaszoló férfira. – Később visszajöhetek még?

– Amikor csak kedve tartja. – A férfi búcsúzásként kezet nyújtott, Hedy pedig megrázta.

Holnap és holnapután még jól kifaggatom – gondolta magában a lány. Teljesen lenyűgözték a különféle csodálatos szerkezetek, amelyek őt és az egész társulatot oly tökéletesen megvilágították, úgyhogy eldöntötte, még aznap este emlékezetből lerajzolja a berendezést.

– Merre járt, Kiesler kisasszony? – A segédrendező összevont szemöldökkel nézte. – Már negyedórája keresem.

Mivel a segédrendező alig volt magasabb százhatvan centinél, fel kellett néznie Hedyre, ami szemlátomást nagyon bosszantotta.

Hedy boldogan rámosolygott.

– Csak néhány pillanatra tűntem el. Női dolgok, tudja.

A férfi megvetően csücsörített, és közben az arca halvány zöldes árnyalatot kapott, de nem faggatózott tovább. Hedy pontosan erre számított.

– Na, akkor jöjjön gyorsan. – A segédrendező intett a kezével. – Végül is maga lesz ma este Sisi.

Hedy szíve hatalmasat dobbant. Még mindig meseszerű volt számára, hogy ő kapta meg a híres Paula Wessely szerepét. De most már csak rajta múlik, hogy meggyőzze a tehetségéről a bécsi operett elkényeztetett közönségét.

Két héttel később Hedy még mindig alig hitte el, hogy Sisi szerepében ekkora sikert aratott. Imádta a darabot, imádta a dalokat, és imádta a gyönyörű ruhát, amelyet viselt. A legjobban azonban azt szerette, hogy a szülei az első filmes szerepe, a botrányos Eksztázis után végre ismét szóba álltak vele, és nem büntették tovább szomorú, néma pillantásaikkal.

Az édesanyja büszkén összegyűjtötte az újságcikkeket, amelyek Hedy játékát dicsérték. Az apja újból az ő kis hercegnőjének szólította. Most már minden rendben lesz. Ő színésznőnek született, és ez a siker csak az első lépés. Mert sikeres akart lenni, és nem félt kockáztatni.

Kimerülten, ugyanakkor boldogan nyitotta ki az öltöző ajtaját. Szédítő virágillat csapta meg az orrát. A titokzatos hódolója már megint kifosztotta Bécs összes virágüzletét, hogy ezt a színpompás virágkölteményt az öltözőjébe varázsolja.

Hedy biztosra vette, hogy ugyanaz a férfi. Mert a csokrok mindig ugyanolyan virágokból álltak: finom halványpiros rózsákból, illatos narancssárga liliomokból és fehér tubarózsákból; a kedvenc virágaiból. Utat kellett törnie a hatalmas csokrok között. Bosszúsan félrelökött egy liliomot, amelynek virágporos szirmai kis híján foltot ejtettek hófehér ruháján. Kíváncsian körbenézett, hátha észrevesz egy üdvözlőlapot, esetleg egy ékszert a virágok között.

A titokzatos hódolója azonban jobbnak látta, ha nem fedi fel a kilétét. Hedy levette krinolin ruháját, és belebújt a puha köntösébe. A gondolataiba merülve félretolt egy csokrot, és leült a tükör elé. Gyakorlott mozdulatokkal bekrémezte az arcát, és a fiatal Erzsébet császárnéból hamarosan vissza is változott Hedy Kieslerré, a tizennyolc éves bécsi színésznővé.

– Szabad – mondta Hedy, amikor kopogtattak, feltételezve, hogy valamelyik kollégája szeretne gratulálni az aznap esti dörgő vastapshoz. De a nyitott ajtóban egy idegen férfi állt, és úgy mosolygott rá, mintha teljesen magától értetődő lenne, hogy felkeresi az öltözőjében. Hedy rezzenéstelen arccal szemügyre vette a látogatóját.

A férfi füle kissé elállt, a szeme mélyen ült, széles bokszoló orrát mintha egy verekedésnél betörték volna. A szögletes állhoz keskeny száj és mélyen barázdált, felkopaszodott homlok tartozott, de mindez lényegtelennek tűnt, mert a férfi kisugárzása azonnal megbabonázta Hedyt.

– Jól sejtem, hogy önnek köszönhetem ezt a pompás ajándékot? – kérdezte Hedy, elegáns mozdulattal a virágokra mutatva.

A férfi bólintott, fekete szemét továbbra is Hedyre szegezte.

– Tudja, hogy ki vagyok?

– Tudnom kellene? – kérdezett vissza Hedy, habár azonnal felismerte a férfit. Végül is elég gyakran felbukkant a képe a Wiener Zeitung társasági rovataiban. Többnyire gyönyörű nőkkel az oldalán, és némi botránnyal övezve.

– Fritz Mandl vagyok. Hallott már rólam?

– De még mennyire, bár semmi jót. – Hedy felkapta a fésűjét és lendületesen végighúzta barna fürtjein. Jól tudta, a férfi szinte felfalja a szemével. Nem számított rá, hogy Friedrich Alexander Maria Mandl a titokzatos hódolója, akit mindenki csak Fritzként emlegetett. A férfi néhány éve vette át a Hirtenberger Lőszergyár vezetését az apjától, és nem csak a csődtől mentette meg, de az egyik legnagyobb fegyvergyárrá is tette.

A harminchárom éves férfiról úgy hírlett, akaratos, becsvágyó, gátlástalan és hihetetlenül gazdag. Bécs legfelsőbb köreihez tartozott, és azt mondták róla, hogy mindig megkapja, amit akar. Nos, majd Hedy Kiesler megmutatja, hogy nem így van. Őt ugyanis nem olyan könnyű meghódítani – még akkor sem, ha Fritz Mandl Ausztria összes vágott virágát felvásárolja.

– Mit kíván tőlem? – kérdezte végül Hedy. Bosszankodva szorosabbra húzta magán a köntösét, mert a férfi továbbra sem vette le róla a szemét. – El szeretne hívni vacsorázni?

– Nem.

– Nem? – Hedy meglepetten nézett a férfira, aki elmosolyodott, mintha pontosan erre a reakcióra számított volna. – Akkor mégis mit kíván tőlem?

– Engedélyt szeretnék kérni, hogy a szüleitől megkérjem a kezét.

Hedy visszatette a fésűt az asztalra, megköszörülte a torkát, majd felállt. Most, hogy nem kellett tovább felnéznie a férfira, sokkal jobban érezte magát.

– Nem gondolja, hogy ehhez nekem is lesz majd egy-két szavam?

– Ez csak természetes. – Mandl száján finom mosoly játszott. – Szóval, akkor engedélyezi a lánykérést?

– Beszélni fogok a szüleimmel. Jöjjön vissza holnap – felelte Hedy kiélvezve kis diadalát. – Most pedig hagyjon magamra, fel kell öltöznöm.

– Viszontlátásra holnap, Kiesler kisasszony!

– Viszontlátásra holnap, Mandl úr!

Útban a döblingi lakása felé Hedy azon gondolkodott, vajon meséljen-e a szüleinek új lovagjáról. Bizonyára egyikük sem örülne annak, hogy egy ilyen rossz hírű férfi legyeskedik a lányuk körül, mint Fritz Mandl. Hedy attól félt, hogy egy botrányhős hódoló miatt a szülei ismét megorrolnak rá. Éppen most, amikor nagy nehezen sikerült kibékülni velük. Még ha a békülésnek meg is volt az ára.

Elfintorodott, amikor az apjával folytatott végtelen sakkjátszmákra és az anyjával kénytelen-kelletlen játszott zongoraduettekre gondolt – valahogy muszáj volt megbékítenie az Eksztázis miatt feldühödött szüleit. Ahelyett, hogy a színésztársaival a sikereit ünnepelte volna, Hedy jó kislányként otthon ült a gyerekszobájában és keresztrejtvényt fejtett, vagy a régi, Märklin-féle sorhajómakettjét bütykölgette. Előző nap majdnem sikerült megjavítania a hajót mozgató óraművet. A hajócsavar azonban sehogy sem akart megmozdulni, úgyhogy egész nap azon törte a fejét, hogyan oldhatná meg a problémát.

Egyszóval az elmúlt hónapokban olyan példásan viselkedett, hogy azt bármelyik előkelő bécsi család megirigyelhette volna. Hát nem érdemli meg, hogy ismét társasági életet éljen? De miért éppen Fritz Mandl mellett? Bár el kellett ismernie, hogy sokkal érdekesebbnek találta Fritz Mandlt, mint a lába előtt heverő fiatalembereket. Nagyon izgalmasnak tűnt, hogy összemérhetik egymással az akaratukat.

Hát jó, elmeséli a szüleinek, ki volt az aznapi látogatója, és megkérdezi tőlük, hogy Mandl udvarolhat-e neki. Nem kell mindjárt hozzámennie, viszont végre újból visszatérhetne a bécsi társasági életbe: vacsorázhatna, táncolhatna, operába és színházba járhatna.

– Teljesen biztos vagy a dolgodban, Hédikém? – kérdezte az apja aggodalmasan ráncolva a homlokát. – Nem gondolod, hogy túl gyors ez az egész?

Hedy egy pillanatra megállt, és elgondolkodott. Persze, még csak néhány hónap telt el azóta, hogy Fritz betoppant az öltözőjébe, de az együtt töltött időt annyira intenzívnek érezte, és olyan biztos volt a dolgában, hogy az esküvő halogatása puszta időpocsékolásnak tűnt.

Fritz az igazi férfi, ebben teljesen biztos volt. Előtte még sohasem találkozott férfival, aki ilyen sokat tudott és ennyi mindent látott. Még az imádott édesapja sem érhetett a nyomába. Hedy bármit megkérdezhetett tőle, Fritznek mindig mindenre volt válasza.

De ez még nem minden – Fritz a tenyerén hordozta és leste minden kívánságát. Sőt, már azelőtt teljesítette azokat, hogy Hedyben tudatosult volna, mit is szeretne. Ugyanakkor – és Hedyt ez bizonytalanította el, amikor Fritz megkérte a kezét – a férfi nem tűrt semmiféle ellenvetést, és Hedy megkérdezése nélkül tervezgette közös életüket.

De ezen majd változtatok, ha a felesége leszek.

– Meddig kellett volna várnom? – kérdezett vissza Hedy duzzogva, és tovább figyelte magát a tükörben. Igen, ez a ruha egyszerűen tökéletes. Nem akart fehér szaténruhát felvenni, mivel az túlságosan emlékeztette volna az Eksztázisra. És annak a szülei mellett Fritz sem örült volna. Ez a fekete-fehér ruha sokkal jobban illett hozzá és ehhez a naphoz.

– Hercegnő. – Ha az apja a becenevén szólította, akkor bizonyára fontos volt neki. – Én csak úgy mondom. Még alig ismeritek egymást. És máris azt követeli tőled, hogy térj át a katolikus hitre.

– Apuci, anyucival ti sem sokat vártatok, hogy igent mondjatok egymásnak – válaszolta Hedy, és megvonta a vállát. – Csak azért kell áttérnem, hogy itt házasodhassunk össze.

Itt, a Szent Károly-templomban. Hedy alig hitte el, milyen csodás környezetben kötik majd össze az életüket. Olyan volt ez, akár egy tündérmese. Miért nem akarja ezt az apja is belátni?

– Jaj, gyerekem, ha ez téged boldoggá tesz!

– Igen, boldoggá tesz. Biztos vagyok benne. Fritz a tökéletes férj számomra, és boldogan élünk majd, amíg meg nem halunk.