Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

AZ ÉLET CSODÁI

1. Miért születünk és halunk meg éjjel?

2. A levéltetű korszakos ötlethez segíti a tudományt

3. A szentjánosbogár lámpája

4. Átalusszuk életünk egyharmadát

5. A giliszta

6. Egy rejtélyes mirigyünk titka

7. A méh nem elég szorgalmas „Taylor-rendszer” a méhkaptárban

8. A csodálatos altudat

9. Magántulajdon az állatvilágban

10. Megfejtették a szaporodás egyik titkát

11. A ruhatetű

12. Ami a parányinál is kisebb

13. A természet legrejtélyesebb csodája

14. Az ősember nem ismerte az ősz hajat

15. Az aranyhal meg a poloska Kalandos kísérlet

16. A májmétely kalandos útja

17. Ugrások a természetben

18. Miért apportíroz a kutya?

19. Falánkság az állatvilágban

20. Élet és halál

21. Vitaminok és hormonok

MIT ESZÜNK?

1. A kenyér

2. A zsír

3. A tej

4. A hús

5. A tojás

6. Főzelék - feltéttel

7. A cukor

8. A gyümölcs

9. A sütés-főzés tudománya

A TERMÉSZETTUDOMÁNY NÉHÁNY LÁNGELMÉJE

1. Pasteur

2. Aki megfékezte a villámot

3. Werner Siemens

4. Aki kivallatta a csillagokat

5. Az emberiség legnagyobb lángelméje

6. Egy kis műszerész megváltoztatja a világ arcát James Watt

EGY KIS TECHNIKA

1. Honnan eredt a „lóerő”?

2. A civilizáció új korszakába léptünk: a Magal-korszakba

3. Az ultrahang csodái

4. A benzin

5. Együttműködés

6. A fa jövője

7. Babona - csillagászat - időmérés

8. A gomba mérge

9. A csillagjóslás

10. A tűz

11. Babonák állatokról

12. Hasznos vagy káros?

13. Ne féljünk a zivatartól

14. Negyven nappal Medárd után

15. Mi van a Föld belsejében?

A TUDOMÁNYTÖRTÉNELEM NÉHÁNY LAPJA

1. Százéves a hajócsavar

2. Ötven éve fedezték fel a jávai majomembert

3. Négyszáz éve halt meg a zsebóra feltalálója Henlein Péter

4. A ceruza története

5. Nyolcvanéves az anilinfesték

6. Mikor és hogyan ismertük meg az emberszabású majmokat?

7. Ötvenéves a Diesel-motor

8. Az orvostudomány egy érdekes évfordulója 1822. június 6.

9. „Semmi új a nap alatt” Egy kis hadtörténetem

10. A vízvezeték őstörténete

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

dr. Fülöp Zsigmond

EGY KIS
TERMÉSZETTUDOMÁNY

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-388-0 EPUB
ISBN 978-963-559-389-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1943

a borító Carl Spitzweg (1808 – 1885) A természettudós
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ ÉLET CSODÁI

1.
Miért születünk és halunk meg éjjel?

E sorok írójának négy gyermeke van s ezek közül három éjjel született, egy a déli órákban. Ha az olvasó a saját családja vagy ismerősei körében érdeklődik ebben az irányban, azt fogja hallani, hogy azok gyermekei is többnyire éjjel születtek. De nem csupán így „mondják” alapon ismerjük ezt a jelenséget, hanem a statisztika is bizonyítja. Egy Kirchhof nevű német tudós vizsgálatai szerint a legtöbb szülés este 8 és éjjel 3 óra között történik. Legkisebb a születések száma délelőtt 9 és déli 2 óra között.

Körülbelül ugyanez érvényes a halál bekövetkezésének idejére is. A legtöbb halál éjjel következik be. Csak annyi az eltérés a születések gyakoriságának csúcspontjától, hogy a halálesetek túlnyomó része nem estefelé, hanem éjfél és hajnal között történik.

Mind a két jelenség nagyon rejtélyes dolog volt valamikor és a babona korszakában (sajnos, nem mondhatjuk, hogy ez már elmúlt, mert úgy 95%-ban még benne vagyunk) mindenféle együgyű és babonás magyarázatokat fűztek hozzájuk. Elég a kuvik és másnevű halálmadarak hátborzongató meséire gondolunk. A tudomány kezdettől fogva elvetette az ilyen babonás képzelődéseket, de maga se tudott elfogadható magyarázattal szolgálni arra, hogy mi az oka ezeknek a rejtélyes időszakosságoknak. Mert más ilyen időszakosság is van, nemcsak a születésé és halálé. A legutolsó két évtized finomabb életvegytani kutatásai derítették ki például, hogy az embernél hajnali négy óra tájban legkisebb a fehér vérsejtek száma, ugyanakkor legalacsonyabb a hőmérséklete és legcsekélyebbre csökkent a vese vízkiválasztása - de ugyancsak hajnali négy óra tájban legnagyobb a vér cukortartalma. Eleinte azt hitték, hogy ez a különös időszakosság a nappali munkával és éjjeli pihenéssel van összefüggésben. Akkori ellenőrzésül elvégezték a vizsgálatokat olyan éjjeli munkásoknál is, akik hajnali négy órakor még dolgoztak - és az eredmény ugyanaz volt.

Az ilyen időszakosságok rejtélyének nyitját csak akkor találta meg a tudomány, mikor fölfedezték a hormonokat. Ezek titokzatos, finom vegyületek, amelyeket maga a test készít különféle mirigy-természetű szerveivel. Így a hasnyálmirigy bizonyos része készíti az ismert inzulint, amely a vér cukortartalmát szabályozza; a mellékvese készíti az adrenalint, amely többek között a véredényeket szűkíti; a pajzsmirigy váladéka az egész anyagcserét szabályozza, de a szellemi képességeket is.

Az agyvelő alapján van egy babszemnagyságú kis szerv: az agyfüggelék. Ez több mint egy tucatféle nagyon fontos hormont termel. Közöttük van egy, az úgynevezett éjjeli hormon s mai tudásunk szerint valószínű, hogy ez idézi elő és szabályozza a fenti rejtélyes időszakosságokat. Kiderült, hogy ez az éjjeli hormon is hajnali négy óra tájban található legnagyobb mennyiségben az emberi testben. Ennek a hormonnak az a tulajdonsága van, hogy csökkenti az életműködéseket, például leszállítja a vérsejtek számát, a test hőmérsékletét és a vízkiválasztást. Valószínű, hogy ezzel együtt jár a test ellenállóképességének csökkenése is.

És ezzel közeledünk eredeti kérdésünkhöz, hogy miért áll be a halál többnyire hajnaltájban, főleg súlyos betegségben szenvedőknél. Az ilyen embernél erővel.

Ha az éjjeli hormon, a szervezet gyengülését okozza, akkor ezzel a pusztító erőknek kedvez s valószínűleg ez az oka, hogy akkor a meggyengült szervezet nem tud ellent állni tovább és hajnal felé elbukik a küzdelemben. Tehát hormon-oka van annak, hogy többnyire éjjel halunk meg. De azt már nem tudjuk megmondani, hogy miért termelődik hajnalban több éjjeli hormon.

Ugyanilyen hormon-oka van annak is, hogy a legtöbb szülés éjjel folyik le. És itt megint az agyfüggeléknek egyik hormonja játszik fontos szerepet. Ez a parányi szerv termel egy olyan hormont is, amely szülésnél a méh összehúzódásait okozza. Ma már mesterségesen fecskendeznek be ilyen hormont, ha a szülés lassan megy s így ez a modern szülészet egyik legáldásosabb orvosságai közé tartozik.

De van ennek a születési hormonnak egy különös tulajdonsága: a nappali fény ibolyántúli sugarai hamar elpusztítják. És ebben van a magyarázata egy régen tapasztalt különös jelenségnek, hogy nyáron a terhesség egy héttel tovább tart, mint télen. Nyáron a nő testében nem tud elég szülési hormon felgyülekezni, mert az erős napsütés jó részét elroncsolja, ezért későbben indul meg a szülés. Télen könnyebben összegyűlik a kellő mennyiség a hormonokból s így a szülés valamivel hamarabb bekövetkezhet. Ugyanebben van a magyarázata annak is, hogy a legtöbb szülésnél éjjel kezdődnek a fájások. Nappal - még ha nincs is kitéve a nő közvetlen napsütésnek - nem tud összegyűlni annyi hormon, amennyi a szülés megindulásához kell, de éjjel aztán felülkerekedhetik és megtörténhetik a szülés. Ezért születünk többnyire éjjel.

2.
A levéltetű korszakos ötlethez
segíti a tudományt

Körülbelül tizenkét év előtt egy Kostoff Doncho nevű bolgár dohánykertész meglepetéssel vette észre, hogy a dohány- és egyéb növényei között feltűnően sok rendellenes fejlődésű akad. Hozzáértő tudósnak szólt a dologról, aki kutatni kezdett és valami csodálatos jelenségnek jött nyomára. Amikor mikroszkóppal megvizsgálta a rendellenes növényeket, egészen rendkívüli tüneményt észlelt, amire eddig nem ismertek példát a természetben. De hogy az olvasó megérthesse ezt, előbb nagyon röviden el kell mondanunk valamit.

Minden élőlény teste, a növényé is, sejtekből áll. A sejtek szaporodása okozza a növények növekedését. A sejt szaporító szerve a sejtmag. Ez kettéoszlik, a két új magból két új sejt fejlődik. De mielőtt a sejtmag oszlásnak indul, előbb felkészül erre. Az előkészület abban áll, hogy a magnak az a része, amelyik a szülői tulajdonságokat átörökíti az utódokra, fonalba tömörül, a fonal azután szelvényekre oszlik, amelyeket kromoszómáknak nevez a tudomány. Minden sejtmagban bizonyos számú kromoszóma van, mégpedig egy élőlény valamennyi sejtjében ugyanannyi és ez a szám jellemző az illető állat- és növényfajra. Például a bélgiliszta sejtjeiben mindig két kromoszóma van, a patkány, a fenyő és a hagyma sejtjeiben 16, de más állatoknál és növényeknél 100-on túl is mehet a számuk.

Nos, az a rendkívüli tünemény, amit a bolgár szaktudós észlelt Kostoff rendellenes növényeinél, az volt, hogy a sejtmagokban mindig duplaszámú kromoszómát talált. Mi lehet ennek oka? Lázas izgalom a tudós világban és megindul a nyomozás. Kiderül, hogy a bolgár gazda erősen megpermetezte a növényeit nikotinszulfáttal, hogy irtsa az elszaporodott levéltetveket. Gyerünk tovább. Mi van a nikotinszulfátban, ami előidézheti a kromoszómák megduplázódását? Nyilván a nikotin tette ezt. Erre kísérletet végeztek tiszta nikotinnal - valóban ő volt a tettes.

Mi a nikotin? Egyike azoknak a lúgszerű vegyületeknek, amelyek nagyon elterjedtek a növényvilágban. A vegytan alkaloidák névvel foglalja egybe őket. Vannak közöttük kellemes izgatószerek, mint a thein a teában, a koffein a kávéban; vannak gyilkos mérgek, mint a sztrichnin, de szolgálnak áldásos gyógyszerekkel is, mint a kinin, morfin, digitalin stb.

Most már az egész világ tudósai kutatni kezdtek az új nyomon, hátha a sokszáz ismert alkaloida között akad másik is, amelyik valamilyen hatással van a fejlődésre? Az ezernyi kísérletből kiderült, hogy valóban van közöttük egy, amelyik egészen csodálatos hatással van a növényi fejlődésre. Ez a kolchicin, a mindenki által ismert szépvirágú őszi kikiricsnek (Colchicum autumnale a növénytani neve) alkaloidja. A kolchicin is gyilkos méreg, de piciny adagokban gyógyszernek alkalmazzák köszvény ellen.

*

A növénytan mutációnak nevezi, ha egy növény a szüleitől eltérő alakban lép föl. A mutáció ritka, amerikai tudósok szerint minden 900.000 növénypéldánynál fordul elő, de kolchicin hatására minden kilencedik növénynél! Ez annál csodálatosabb, mert a kolchicin maga is növényi termék. A kolchicinnel való kezelés abban áll, hogy az illető növény magját vagy egészen fiatal csíráját vetés előtt 4-10 napon át kolchicinoldatban áztatják, a csírát csak néhány órán át. Legjobbnak bizonyult a 0,2-0,3%-os oldat. Az így kezelt növényeknél megduplázódnak a kromoszómák a sejtmagokban.

Itt most elméleti fejtegetésekbe bocsátkozhatnánk afelől, vajon a dohány, dohány marad-e akkor is, ha sejtjeiben megduplázódik a kromoszómák száma, hiszen azt mondtuk, hogy a kromoszómák száma minden élőlényre jellemző. Azonban hagyjuk ezt a vitát a tudósokra, mi nézzük a gyakorlati eredményeket, amelyek igen nagy jelentőségűeknek ígérkeznek.

Az első eredmény az, hogy kolchicin hatására a növény sokkal nagyobbra nő. Tudjuk, hogy az emberiségnek roppant mennyiségű cellulózra van szüksége textiláruk, papír stb. gyártásához. Ehhez már régóta nem futotta az erdő fája, felhasználtak szalmát, nádat, kukoricaszárat és egyebet. Erre nem lesz szükség a jövőben. Kolchicinnel kezelt nyárfák még rossz talajon is olyan buján nőnek, hogy kétéves fák már kivághatók. Így hektáronként öt-hatszor akkora cellulózmennyiséget nyernek, mint rendesen. Az Arundo donax nevű olaszországi nádfélével (nálunk helytelenül spanyolnádnak nevezik) még csodálatosabb eredményeket értek el.

*

De nemcsak az ipari, hanem az emberi táplálékul használt növényekre is ilyen hatással van a kolchininkezelés. Nemigen kell már tartani attól, hogy a földön túlszaporodik az emberiség és nem lesz elég ennivaló. Ezen a téren is olyan eredményeket értek el, amelyek már túl vannak a kísérletezés szakaszán. Németországban a cukorrépa kolchicinkezelésével értek el hihetetlen sikereket. A cukorrépa magjait úgy kezelik kolchicinnel, mint ez általában szokásos magvak pácolásánál. A következmény az, hogy a répalevelek sokkal dúsabbak, de sokkal nagyobbra fejlődik a cukrot tartalmazó gyökér is.

A talaj, éghajlat, nedvesség stb. befolyása továbbra is érvényesül, de a kolchicinnel kezelt répánál a legrosszabb viszonyok között is 10%-kal több a cukorhozam, jó esetben pedig 30%-kal; a cukortermelésnek átlagos 20%-os javulásával lehet számolni. És a németek már túl vannak az első kísérleteken, az idén (1941-ben) már több mint 75.000 holdat vetettek be kolchicinnel kezelt cukorrépamaggal. mégpedig a birodalom különböző részein. Ilyen nagybani kísérlettel akarják megállapítani, hogy milyen mértékben válik be az új kezelési módszer eltérő viszonyok között.

Mindenesetre óriási dolog, ha ugyanakkora termőterületen 20%-kal több cukrot tudnak termelni! Még csak azt kell megjegyeznünk, hogy ámbár a kolchicin most még drága szer, de az elért eredmények mellett a költség nem is számít.

3.
A szentjánosbogár lámpája

Aki langyos nyári estéken a szabadban jár, annak gyakran van része abban a kísérteties, de különben poétikus látványban, amivel a jól ismert szentjánosbogarak imbolygó-szökdécselő fénye szolgál. Kísértetiessége fűzött a szentjánosbogárhoz mindenféle babonákat. Például a nép sok helyen azt tartja, hogy a tündérek ezekkel a röpködő szikrákkal gyújtják meg a mécseiket. A szentjánosbogár ihlette meg Tompa Mihály költői fantáziáját is, mikor „A vándor lápról” szóló bájos regéjében azt mondja a szentjánosbogárról, hogy ez a nádas királyának tolakodó szerelme elől menekülő tündérlány elrabolt fülbevalója:

„Ma is láthatjátok még a tündérleány
Füldíszének kövét csendes nyáréjszakán;
Mely leszakasztatván irigy tüske által:
Szentjánosbogár lön, fénylő kékes lánggal.”

De félre most a költészettel. A természet csupa próza, mert minden, amit létrehozott a sokmillió éves fejlődés folyamán, valami gyakorlati célt szolgál. A szentjánosbogár világítása azt a célt szolgálja, hogy a hím és a nőstény megtalálják egymást a párosodáshoz. A tücsök ciripeléssel, a szentjánosbogár világítással csalogatja a párját. Legalább is nem tulajdoníthatunk más feladatot a bogár világításának, mert ez olyan gyenge, hogy nem segítheti a táplálékkeresésben vagy a megélhetésnek egyéb gondjaiban. Azért mégse volna tökéletesen bizonyos, hogy a világítás a párok találkozását segíti elő, mert már a bogár petéje, álcája és bábja is világít, ezeknél pedig még szó sem lehet szaporodásról. De a kísérletezés bebizonyította, hogy a világítás a párosodás elősegítésére való. Nőstény szentjánosbogarakat légmentesen elzártak üvegedényekbe (azért légmentesen, hogy szagok közvetítő lehetőségét kizárják.) A bogarak hímjei a sötétben mégis rátaláltak a nőstényekre, sőt megfigyelték, hogy ezek világítószerve élénkebben működött a hímek közeledtére.

A mi szentjánosbogarunk világítása elég gyenge, de Közép-Amerika meleg éghajlata alatt él egy távoli rokona, a kukujo nevű pattanóbogár. Ennek a világítása olyan erős, hogy a bennszülöttek drótketrecbe zárják a bogarakat és világítanak velük. A tenger több ezer méteres sötét mélységében olyan halak élnek, amelyeknek világítókészülékeik vannak. Ezeknek bizonyára a táplálékszerzéshez kell a világítás.

Az utóbbi években a tudomány alapos vizsgálódás alá vette a szentjánosbogár világítóképességét - mert hátha utánozni tudnák az ő sokkal tökéletesebb világítását. Ugyanis a világítástechnikával foglalkozó mérnökök sehogyan sincsenek megelégedve a mi mostani világítási módszereinkkel. Örüljünk is ennek. Az elégedetlenség egyik legértékesebb emberi tulajdonság, mert ebből fakad minden haladás. Nos, ezek a derék technikusok irigylik a szentjánosbogarak majdnem tökéletes világítóberendezését, amelyhez képest a mai legjobb izzókörte is kismiska. Az ő szempontjukból még a Nap is nagyon rosszul végzi a dolgát, mert egész sugárzó energiájából csak egyhatod rész a világító sugárzás, a többi hő meg ibolyántúli nem világító sugár. A Napnál is az a baj, mint a mi izzókörtéinknél vagy egyéb világítóeszközeinknél: a világítótestnek, fényforrásnak előbb nagyon magas hőmérsékletre kell hevülnie, hogy aztán az izzásból fényesség fakadjon! A hőnek csak kis részét kapjuk vissza fénysugarak alakjában, még most is, amikor már a kripton-körténél tartunk. Idősebb olvasók még emlékeznek a szénszálas körtékre, milyen sárga fénnyel világítottak ezek; a wolframszálas lámpa háromszor hatásosabban világított; és mikor a szálak izzítása semleges gázban történt (nitrogénnel, újabban kriptonnal töltött körték), a hatásfok még felével emelkedett. De ez még mindig nem kielégítő.

A világítási technika igazán csodás haladást tett meg néhány évtized alatt. A világítási mérnökök büszkén veregethetnék a saját vállukat... ha nem lenne a földön - a szentjánosbogár. Mert a szentjánosbogár majdnem teljesen meleg nélkül termeli a fényt! A napnál a hőnek csak 15%-a, az izzókörténél legföljebb 10%-a ad világítási energiát, a többi elmegy hőveszteségre. Ezzel szemben a szentjánosbogár sugárzása majdnem tisztán világítósugárzás! Ez az a hideg fény, amire a világítástechnikusok törekednek s amelyik az ideális világítás volna. Kísérletek történtek már arra, hogy tisztán vegyi úton fényt termeljenek. Ez sikerült is bizonyos egymás után következő vegyi változásokkal, de a módszer még nem alkalmas fénytermelésre és rettentően drága is.

Jöjjön hát a szentjánosbogár, hátha az ő titkának megfejtésével megoldjuk a hideg világítás problémáját! A bogár potrohának végén (a hasoldalon) zsíros lebenyek vannak s ezeknek külső kérge világít. De miféle energia dolgozik ott, amely fényt ad? Régebben azt hitték, hogy világítóbaktériumok élnek abban a zsíredényben s ezek világítanak. Azonban nem sikerült kitenyészteni ezeket a baktériumokat, noha világítóbaktériumokat egyébként már régen ismerünk. Akkor nem lehet másként, minthogy vegyi folyamat termeli a fényt a szentjánosbogár potrohában. A közelebbi vizsgálatok valószínűvé tették, hogy a világítás alapanyaga valami fehérjeszerű vegyület, amelyet egy külön, erre a célra szolgáló erjesztőanyag (fotogenase) a luciferin nevű világítóanyaggá alakít át. De ez is csak akkor világít, ha oxigén éri, úgyhogy végeredményben a szentjánosbogár világítása meglehetősen bonyolult oxidáción alapul. Maga a világítás valószínűleg ideghatásra működik, mert a lámpa hol erősebben, hol gyengébben világít, sőt sokszor gyorsan el is alszik, az idegrendszer nyilván az állat szükségletének megfelelően szabályozza a világítást.

A feladat tehát egyszerűnek látszik: valamiképpen utánozni kell azt a vegyi folyamatot s akkor meglesz az annyira óhajtott hideg fény, ami jó néhány pengővel csökkentené a havi villanyszámlánkat. A tudomány már sok nehéz feladatot megoldott, talán ez is sikerülni fog.

4.
Átalusszuk életünk egyharmadát

Pár hete léptem át hatvanadik életévem küszöbét. A reggeli fölébredés után néhány percig mindig tűnődni szoktam az ágyban. Ezen a nevezetes napon egy kis mérleget csináltam az átélt hat évtizedről.

Tűnődésem aztán komolyabb irányba csapott át. Agyam ugyan nem igen kívánja a matematikai műveleteket, de nem is bánja a könnyebb fajtájúakat, s így most valahogyan hirtelenül kiszámította, hogy ennek a hatvan évnek egyharmadát, húsz évet, öntudatlan állapotban, alvással töltöttem el. (Bocsássa meg az olvasó keserűségemet, talán ez volt benne a legjobb.) Mert, ha a nap huszonnégy órájából nyolcat átaluszunk, ez bizony húsz évet tesz ki a hatvanból.

Így kerül a sor tűnődésem természettudományi részére: miért kell ennek így lenni?

Miért alszunk? Nyilván egyetértünk az olvasóval abban, hogy az alvás kitűnő találmány, de hogyan jutottunk hozzá, miért rendezte be így a természet? Mert a valószínűség arra mutat, hogy a növények csakúgy alszanak, mint az állatok. Persze, más értelemben. A növények legfontosabb életműködése a testüket fölépítő anyagok készítése; ez a levelekben megy végbe a napfény közreműködésével. Éjjel nincs napfény, tehát a növény életműködése is megváltozik. Ez hozhat létre valami alvásféle állapotot, ami egyes növényeknél kifejezésre jut abban, hogy a levelek állása megváltozik (lóherénél, mimózánál), a virágszirmok összehúzódnak stb.

Az állatvilágban az alvás a legszorosabb összefüggésben van a táplálkozással. A táplálék megszerzése túlnyomólag csak napvilág mellett lehetséges (kivéve néhány éjjeli állatot: bagoly, denevér s néhány rovar), mert látni kell ehhez. Éjjel aztán az állat tétlenségre kényszerül, nem tehet egyebet, mint meghúzódik valahol s elkábult, alvó állapotba kerül. Ezzel szorosan kapcsolatos még valami. A táplálék megszerzése munkával, sokszor nagyon erős munkával jár, aminek következménye a kifáradás, a kimerülés. Az idegrendszer és az izmok kimerülnek, pihenésre, helyreállító változásra van szükség. Ez legcélszerűbben akkor mehet végbe, mikor a sötétség amúgy is tétlenségre kényszeríti az állatot. Valahogyan így jött létre az alvás. Megfigyelések igazolják, hogy már az alsóbbrendű állatoknál is találnak olyan helyzeteket, amelyeket csak valami alvásfélére lehet magyarázni. Persze, nem tudhatjuk, mert megfigyeléssel nem dönthető el, hogyan áll ez a dolog a barlangok és barlangi vizek örök sötétségében élő állatoknál. Ott hiányzik a nappal és éjjel váltakozása, a táplálékszerzéshez nem kell látni. Elgondolható, hogy azoknál nincs is alvás, az életfolyamatok lassúak, nincsen szükség pihenésre.

Ám tévedés az az általános hit, hogy az alvás az elfáradás következménye.

A fáradság ugyan többnyire kedvező bevezetés az alváshoz, de gyakran álmatlanságot is idéz elő. Magamon tapasztaltam, hogy ha néha sokáig dolgozom este s túl fáradtan fekszem le, nem tudok elaludni, pedig amúgy nagyon jól alszom. Vagy az alkalmazott, aki egész héten ülő foglalkozást végez, mindig könnyebben elalszik este, de ha vasárnap kirándul és fáradtan megy haza, este alig tud elaludni. Az alvás tehát nem az elfáradás következménye, hanem inkább védekezés a túlságos kifáradás ellen, lehetővé teszi, hogy a test felüdüljön, visszaszerezze munkaképességét.

Akármilyen különösen hangzik, mégis úgy van, hogy az alvás még az evésnél is fontosabb életszükséglet. Evés nélkül akár hetekig életben maradhat valaki, de ha erőszakosan megakadályozzák az alvásban, pár nap alatt belehal. Régi kínai krónikákban olvassuk a büntetésnek-kínzásnak azt a legszörnyűbb módját, hogy piszkálással és egyéb módon napokon át megakadályoznak valakit az alvásban... ennek többnyire halál a vége. Állatoknál is végeztek ilyen tudományos kísérleteket, ezek pár nap alatt belepusztultak, nyilván a túlságos kimerülésbe. Ilyen erőszakosan ébren tartott állatból vért vettek, s azt egy másik, pihent állatba fecskendezték. Ez ugyanolyan álmos lett, mint a megkínzott társa, a befecskendezés után érzéketlenséget mutatott, álmosan pislogott, lábai megrogytak, szemét lehunyta és elaludt. Minden ilyen kísérlet arra mutat, hogy a szervezet működése bizonyos fáradtság-anyagokat termel, amelyek át is olthatok. Az alvásnak tehát nyilván az a föladata, hogy alkalmat adjon ezeknek az anyagoknak kiküszöbölésére. Ha ez megtörtént, akkor mondhatjuk a testet felüdültnek, kipihentnek.

A test belső működése elég jelentékenyen megváltozik az alvás alatt. Az alvás azzal kezdődik, hogy elzárkózunk a külvilágtól: először szagok, majd érintés és zajok iránt leszünk érzéketlenek, végül egészen elveszítjük öntudatunkat. Az érverés meglassúdik, a véredények kitágulnak, elsősorban a bőr véredényei: ez nagyobb melegveszteséggel jár, ezért kell télen még a fűtött szobában is melegebb takaró, különben fáznánk. A lélegzés lassúbb lesz, kevesebb oxigént fogyasztunk, kevesebb szénsavat lehelünk ki; ezért éjjel nem romlik annyira a levegő, mint nappal, ha ugyanannyi ember alszik egy szobában, mint ahány nappal tartózkodik ott. Az emésztőcsatorna és a vele kapcsolatos mirigyek folytatják működésüket, az este elfogyasztott vacsora reggelre teljesen megemésztődik, bár ez is lassabban történik. Ezért van, hogy estétől reggelig nem éhezünk meg annyira, mint reggeltől estig. Végül alvás alatt a test hőmérséklete is süllyed, az izmok elernyednek, egész testünk érzékenysége csökken. Az érzékszervek nem vesznek tudomást semmiről, csak többé-kevésbé erős inger riasztja őket új munkára. Éppen ebből ítélik meg az alvás mélységét, hogy milyen erősségű inger (fény, hang, lökés stb.) kell a fölébresztéshez. Ilyen irányú kísérletekkel állapították meg, hogy a keveset (napi 5-6 órát) alvó emberek már tíz perccel az elalvás után nagyon mélyen alszanak, két-három óra múlva csak felületesen, reggel mégis frissen ébrednek. A 8- 10 órát alvó embereknél csak 3-4 óra múlva következik be a mély alvás s ezek közül nagyon sok mégse ébred fel olyan üdén, mint a keveset alvók.

Az utolsó évtizedekben az úgynevezett európai álomkór tanulmányozásával, de még inkább élő állatok agyvelejének különböző helyeken történt villamos ingerlésével kideríteni vélték (főleg Economo híres bécsi agykutató), hogy az alvásnak és ébrenlétnek külön központja van az agyvelőben, amelynek működése szabályozza az alvást. Ennek a központnak különféle megbetegedései okoznák mind a kóros aluszékonyságot, mind a kóros álmatlanságot. De ezen a téren még nagyon messzire vagyunk a kézzelfogható eredményektől.

5.
A giliszta

Negyven éve, hogy utoljára boncoltam gilisztát az egyetemi állattani intézetben. Azóta nem tettem kárt bennük, de sokat olvastam róluk. Hogy pedig most prókátoruknak csapok fel, annak története van. Nemrégen a Rózsadombon jártam erős eső után. Egyik utcában tízezerszámra vonaglott a szárazra került giliszta a kavicsos úton. A magyarázat egyszerű: bőséges eső után a giliszta a föld felszínére mászik, a vízáradat aztán lesodorja a lejtőről, hogy ott pusztuljon a kavicsos úton, ahol nem tud újra befúródni a földbe.

Az amúgy is halálra ítélt állatokból egy kövér példányt papírba csomagolva zsebre tettem, hogy otthon friss pecsenyével szolgáljak akváriumhalaimnak. Fiatal házaspár volt velem, akik megkérdezték, miért viszem el a gilisztát. Megfeleltem erre, aztán én kérdeztem meg tőlük: mit tudnak a gilisztáról. Semmi egyebet nem tudtak róla, mint hogy a horgászok csaléteknek használják. Ez megdöbbentett. Arra gondoltam, hogy mások is így lehetnek vele, semmit se tudnak a civilizációnak, a földművelésnek e derék segédszolgálatosairól. Így íródott meg ez a cikk.

De jól vigyázzunk, össze ne cseréljük a földi gilisztát (állattani neve lumbricus) a gyakran emlegetett bélgilisztával (ascaris). A földi giliszta gyűrűs féreg, bőrében serték vannak s a földben él; a bélgiliszta sima testű féreg, bőrében nincsenek serték és a vékonybélben élősködik.

A földi giliszta tagja annak a nagyon számostagú élő világnak, amely benépesíti a talajt. A laikus azt hiszi, hogy a talajban nem él más, mint néhány giliszta, vakond, ürge, bogárálca. Téved, mert milliárdszámra él benne a baktérium, rovarálca, féreg, mikroszkópi moszat, atka stb. Vagy harminc évvel ezelőtt Francé Raoul hazánkfia, világhírű német biológus tanulmányozta alaposan a talajnak ezt az élő világát s gyűjtőnévvel elnevezte edafon-nak (mint ahogyan például plankton-nak nevezik a tenger felső rétegében lebegő élőlényeket együttesen). Akkoriban azt is hitték, hogy a trágyázást helyettesíteni lehet az edafon elszaporításával. Nálunk Magyarországon egy kedves öreg barátom, néhai Gothard Sándor függetlenségi képviselő foglalkozott edafontenyésztéssel herényi birtokán, de sikertelenül.

De én most csak a gilisztát ragadom ki az edafónból. Érdekes állat. Vastag bőrében, amint már említettem, rövid, kívülről nem látszó serték vannak, amelyek a mozgását segítik elő. Ugyancsak a bőre alatt fény iránt érzékeny idegsejtek vannak, mert szeme nincs, a világosság elől mégis menekül. Lélegzése is a bőrön keresztül történik. Teste roppant izmos és gyűrűkre tagozott, mint a piócáké. Mindegyik egyénnek van hím és nőstény ivarszerve, de azért nem tudja önmagát megtermékenyíteni, másik egyénnel kell párosodnia. Nyáron a talaj felső rétegében él, télen lehúzódik egy-két méter mélységbe, ahol a talaj már nem fagy át. Sok ellensége van, vakondok, cickányok, sündisznók, madarak, békák, futóbogarak vadásznak rá.

Elsőnek a nagy Darwin tanulmányozta a földi gilisztát és ő ismerte fel nemzetgazdasági fontosságát is. Tekintélyes könyvet írt róla s így legjobbnak vélem, ha lefordítva könyvéből az olvasót érdeklő részeket, neki adom át a szót:

„A giliszták sokkal fontosabb szerepet játszottak a világ történetében, mint ezt sokan első pillanatra gondolnák. Csaknem minden nedves vidéken rendkívüli számosán vannak s nagyságukhoz mérten jelentékeny az izomerejük. Anglia sok helyén holdanként és évenként több mint tíz tonna föld megy át a bélcsatornájukon és kerül a felszínre, úgyhogy az egész felszíni humusz minden néhány évben megfordul a testükben. Régebbi turkálásaik beomlása következtében a talaj állandóan lassú mozgásban van s így alkotó részecskéi egymáshoz súrlódnak. Emiatt állandóan friss felületek vannak kitéve a talajbeli szénsav hatásának, sőt a humuszsavakénak is, amelyek talán még élénkebben dolgoznak a kövek szétmállasztásán. Azonfelül a humuszsavak termelését meg is gyorsítja annak a sok félig elkorhadt falevélnek felbomlása, amit a giliszták elfogyasztanak. Így aztán a felületi talajt alkotó földrögöcskék az elmállásra és felbomlásra kedvező feltételek közé kerülnek. Ehhez járul, hogy a lágyabb kőzetrészecskék még szét is morzsolódnak a giliszták izmos gyomrában, amelyekben apró kövecskék, mint malomkövek működnek.”

„A giliszták nagyszerűen elkészítik a talajt mindenféle vetemény növekedéséhez. Időnként a levegőre hozzák a talajt és annyira megrostálják, hogy a felszínen nem maradnak nagyobb kövecskék, mint amekkorákat ők maguk le tudnak nyelni. Bensőleg összevegyítik a talajrészecskéket, mint a kertész, aki tinóim talajt készít a kényes növényeknek. Az ilyen föld alkalmasabb a nedvesség megtartására, az oldható anyagok elnyelésére és a nitrifikáció (nitrogénfelvétel) folyamatára. Elhalt állatok csontjai, rovarok keményebb részei, levelek, gallyak stb. hamarosan eltemetődnek a giliszták felhalmozott hulladékai között s így rothadó állapotba jönnek. Ugyancsak a giliszták roppant számban húznak be a lyukaikba lehullott leveleket, részben, hogy betömjék a lyukakat, részben, hogy táplálékul elfogyasszák.”

A páratlanul éles megfigyelő természettudós még azt is észrevette, hogy a gilisztáknak közük van a régészethez is: „A régészeknek nagyon hálásaknak kellene lenniük a giliszták iránt, mert végtelen hosszú időn át ezek tartanak meg nemromlandó tárgyakat azáltal, hogy turkálásaikkal betemetik őket. Ilyen módon sok érdekesen kockázott padozat és más rom maradt meg. A régi kockás padozatok sokat szenvedtek attól, hogy nem egyformán süllyedtek alá, mert a giliszták nem egyformán aknázták alá őket. Még régi tömör falak is aláaknázódhatnak; efelől egyetlen épület se lehet biztos, ha az alapja nem nyúlik le két-három méterig, ahol a giliszták már nem dolgoznak. Valószínű, hogy sok emlékkő és régi fal azért dőlt le, mert a giliszták aláaknázták.”

A kutatás nem állott meg Darwinnál. Az utóbbi években Bretscher svájci tudós a Zürich melletti rét talajában hétmillió, a kerti talajban hárommillió, fenyveserdő talajában 1.200.000 gilisztát talált hektáronként (1.74 katasztrális hold) a legapróbb gilisztákat is számba véve. Kiszámították, hogy egy év alatt hektárnyi talajban 250 métermázsa föld megy át a giliszták bélcsatornáján. - Stöckli - ugyancsak svájci kutató - mérései szerint a földi giliszták évenként (a talaj minősége szerint) 1-7 kilogrammnyi ürüléket szállítanak a felszínre négyzetméterenként. Tessék elgondolni, mit jelent ez a talaj porhanyósításában. Ezért becsüljük meg a gilisztát, a gazdának ezt a nagyon fontos munkatársát!

6.
Egy rejtélyes mirigyünk titka

Az a mirigy, amelyikről szó lesz, a kedeszmirigy (orvosi neve thymus). Hogy honnan ered ez a furcsa neve, nem tudom. Egy nyelvész talán meg tudná mondani, de nem is fontos. Magára a mirigyre azt lehetne mondani, hogy ez volt testünknek utolsó rejtélyes szerve, amelynek titkát, rendeltetését csak az utolsó egy-két év kutatásai oldották meg végre - ha ugyan megoldották. Már az ókor orvosai is ismerték. Galenus, az ókor legnagyobb orvosa azt tartotta róla, hogy ez a székhelye a vitézségnek és a kedélyi indulatoknak. Ez persze csak olyan naiv ráfogás volt, de még félszázad előtt is tévedett felőle a tudomány. Például a körülbelül 50 évvel ezelőtt megjelent Pallas Lexikon-ban azt írja róla Klug Nándor, az élettan akkori kiváló tanára, hogy „élettani működését illetőleg a nyirokmirigyekkel azonos szerv”. Pedig dehogy azonos a nyirokmirigyekkel, semmi köze ezekhez.

A kedeszmirigy (újabban csecsemőmirigy a neve) a mellben van elhelyezve, valamivel lejjebb, mint a pajzsmirigy, de a mellcsont mögött, míg a pajzsmirigy kívül van, a bőr alatt. A kedeszmirigy az embernél születéskor 12-13 gramm súlyú, tehát aránylag nagy. A gyermek növekedésével ez a mirigy is nő és körülbelül 15 éves korban éri el maximumát, amikor a súlya 25 gramm. Ettől kezdve satnyul, mire az ember 50 éves lesz, a mirigy súlya már csak 2-3 gramm, de nyomokban megmarad a késő aggkorig. A mirigy gyarapodása tehát addig tart, ameddig a test növekszik és akkor áll meg, amikor beáll a nemi érettség. A gondolkodó életbúvár már ebből is arra következtet, hogy ennek a mirigynek a növekedéshez és a nemi érettséghez van valami köze. Mint mindig, most is kísérlet döntötte el a kérdést. Ha felnőtt békáknak, galamboknak, macskáknak, házinyulaknak stb. eltávolították a kedeszmirigyét, nem történt különösebb bajuk. De ha még növekedésben lévő fiatal állatoknál operálták ki, a növekedés megállóit, az állatok törpék maradtak. Egyéb zavarok is mutatkoztak: a csontokban nem rakodott le több mész, tehát a csontok puhák, angolkórosak lettek; a megoperált állatok ébersége, fürgesége és értelmessége is csökkent, elbutultak. Ez az elbutulás talán annak a következménye volt, hogy a kedeszmirigy eltávolítása befolyásolta a pajzsmirigy működését is. És még valami: azoknál az állatoknál, amelyeknél a kedeszmirigyet eltávolították a nemi érettség túl korán állott be!

Mindenképpen bizonyos volt tehát, hogy a kedeszmirigy éppen olyan hormontermelő szerv, mint a pajzsmirigy, a mellékvese, a hasnyálmirigy stb. Csak egy volt különös. Ez utóbbi mirigyek által készített hormonokat vegyileg is ki tudjuk mutatni a testben, előállíthatjuk őket tisztán, sőt némelyiket már mesterségesen is. A kedeszmirigy hormonját nem tudták közvetlenül kimutatni, vegyileg és más szempontból ismeretlen maradt. Csak működésének eredményeit láttuk, de megfogni nem tudtuk! Létezését csak arról tudtuk, hogy jelenléte vagy hiánya ilyen meg olyan hatással jár. A tudomány pedig nem szokott megelégedni ilyen fogyatékos eredményekkel. És ha a kutatás nem megy egyenes úton, akkor kerülővel próbálkozik.

Bromskov német tudós és munkatársai ilyen kerülő úton próbálkoztak. Azt kezdték kutatni, hogy mi köze van a kedeszmirigynek az agyfüggelékhez. Az agyfüggelék (hipofízis) babszem nagyságú kis szerv az agyvelő alapján. Az utóbbi évtizedek lázas kutatásai azt a meglepő tényt derítették ki róla, ez a pici kis valami a legfőbb szabályozója a test életműködéseinek, de leginkább a többi hormontermelő mirigynek. Azt lehetne mondani, hogy ez utóbbiaknak vezérkari főnöke, parancsnoka. Az agy függelék biztatja működésre vagy tétlenségre a pajzsmirigyet, a mellékpajzsmirigyeket, a hasnyálmirigyet, a nemi mirigyeket és a mellékvesét. Erre a célra maga is termel egész sereg hormont (eddig vagy egy tucat agyfüggelék-hormont ismerünk) s ezekkel küldi parancsait a többi hormontermelő mirigynek.

A helyesen föltett kérdés meghozta a választ. Az állatkísérletek kiderítették, hogy az agyfüggelék nem tudja kormányozni a növekedést, ha nincs kedeszmirigy, amelyik végrehajtsa a parancsot. És Bromskovék megtalálták magát a kedeszmirigy - hormont is. Vegyileg még nem határozták meg, de elkülöníteni már sikerült. Hogy csakugyan ez a hormon tartja vissza a nemiség túl korai kifejlődését, azt bizonyította az a kísérlet, hogy ha belőle nagy adagot fecskendeztek olyan állatba, amelynek ivarmirigyei már kifejlődtek, a hormon elkorcsosította ezeket. A hormon, befecskendezése előidézte mindazokat a jelenségeket, amelyeket fentebb felsoroltunk olyan estben, mikor a kedeszmirigy gyarapodása nem áll meg a kamaszkorban.

Bromskovék rájöttek arra is, miért nem sikerült azelőtt megtalálni a vérben a kedeszmirigy hormonját. És ez valami, ami egészen új dolog az élettudományban! Az eddig ismert hormontermelő mirigyek mind a vérbe választották ki hormonjaikat. A vér vitte magával őket s felhasználódtak ott a testben, ahol szükség volt rájuk. A kedeszmirigy hormonjának szállítása másként történik, nagyon meglepő módon. A vér nyiroksejtjei behatolnak a kedeszmirigy kérgébe, ott megrakodnak a hormonnal, aztán útra kelnek a testben. Ha megfelelő helyre kerülnek, ott leadják a terhüket. Ezért nem találták meg régebben a kedeszmirigy hormonját, mert a vérben keresték, mint a többit, pedig nem a vérben van, hanem - ha lehet ilyen hasonlattal élni - parányi ládákban, a vér nyiroksejtjeibe csomagolva, amelyek csak a rendeltetési helyükön bonthatók fel. Ez a megismerés egészen új vívmánya a tudománynak.

7.
A méh nem elég szorgalmas
„Taylor-rendszer” a méhkaptárban

Hogy a méh nem elég szorgalmas? Már hogyan lehet ilyet mondani? csóválja fejét az olvasó. - Hiszen a látástól vakulásig sürgő-forgó méh éppen olyan közmondásos jelképe a szorgalomnak, mint a hangya.

De álljunk meg egy pillanatra a „szorgalom” értelmezésénél. Ez a szó tisztán emberi fogalmat fejez ki, valamit, amiről az állat nem tud, mert csak az ember fogja rá ezt a tulajdonságot. (Mint ahogy az oroszlán sem tud arról, hogy ő az állatok „királya”). Az emberi szorgalom egészen más, tudatos és kormányozható valami.

A szomszédságomban lakik egy hetvenen felüli öreg cipészbácsi, aki a cipőimet javítgatja. Kora reggeltől késő estig dolgozik szorgalmasan, hogy megkeresse a sovány megélhetést, mert ezen a környéken majdnem minden házban van javító-cipész, ezért olcsón kell dolgozni és sokat. Így az ő szorgalma kényszer-szorgalom. Ugyanilyen a magántisztviselőé, aki „szorgalmától” várja a fizetésjavítást. De legnagyobb és leglélekölőbb mértékben muszáj-szorgalom azé a gyári munkásé, akire a Taylor vagy Bedeaux-rendszerek kényszerítik rá a megverejtékeztető és idegölő munkairamot.

Az „állat szorgalma” nyilván nem ilyen természetű. Tökéletesen hiányzik belőle a tudatosság és kormányozhat óság, tehát egyáltalán nem is szorgalom. Az állat egyszerűen rabja az ösztöneinek. A vak ösztön rettenetes kényszerítő hatalma végezteti vele a természet által rendelt munkáját és talán fokozott mértékben áll ez olyan államalkotó állatoknál, amilyenek a hangya, a méh. Ezek az állati társadalmak a szigorú munkamegosztásra vannak berendezve s így az egyes egyének resszort-ösztöne talán még nagyobb kényszerítő erővel dolgozik, mint más állatoknál. Innen ered az ő „szorgalmuk”.

Nem is itt van a hiba - állapította meg Kotogján, a híres örmény méhész, aki már gyermekkorában bolondja volt az állatoknak. De a bolondsága nem abban nyilvánult meg, mint a vénkisasszonyoké, akik elaggott papagájokra vagy macskákra hagyják a vagyonukat. Nem, Kotogjánt arra vitte az állatok iránti rajongása, hogy állattenyésztési szakiskolát végezzen. Aztán a méhek munkálkodását kezdte tanulmányozni, mint valami új Taylor. Így állapította meg, hogy a méhek sok fölösleges munkát végeznek, amiből semmi haszna - az embernek! Ki kell küszöbölni a fölösleges munkát, mozdulatokat. Mi egyéb ez, mint taylorizmus?

Ugyan miféle fölösleges munkáról lehet beszélni a tisztán ösztöneiknek élő méheknél? Íme az első példa: Tavaszai hűvös van még Dél-Örményországban is. A méhkirálynő petelerakásra, szaporításra készül, de fázik. A többi méh úgy segít rajta, hogy sűrű csomóban veszi körül, saját testével melegíti a királynőt. Ez a pár ezer méh napokon át nem repül ki emiatt, nem készít mézet és viaszt. Ez a királynőmelegítés fölösleges munka - mondta Kotogján -, ki kell küszöbölni. Melegítőkészüléket szerelt be a kaptárba, amely állandóan 30 Celsius-fok fölött tartotta a hőmérsékletet. A királynők most már hamarább rakhatják le a petéket, nincs szükség a dolgozók melegítő tevékenységére, mehetnek hasznosabb munkát végezni, mézhez és viaszhoz valót gyűjteni.

Akadt más fölösleges munka is.

A méhek sok házi munkát végeznek. Ügyelni kell a lerakott petékre, etetni és ápolni a kifejlődő új nemzedéket. Azonfelül a lakásukat, a kaptárt vagy a kast éppen úgy takarítani, tisztántartani kell, mint az emberi lakást. Nem szabad engedni, hogy piszok összegyűljön, élősdi elszaporodjék. Ez is sok munka, ami „haszontalanul” leköti a méheket. Kotogján elvégezte helyettük ezt a „házimunkát”, legalább is nagy részét. A méhek eleinte csodálkozva kémleltek, de mikor látták, hogy nincs más munkájuk - elmentek mézet gyűjteni.

A méz csak csemege, cukorral jól helyettesíthetjük, de a viasz nélkülözhetetlen nyersanyag bizonyos iparágaknál, tehát értékesebb, mint a méz. Miféle taylori kényszert lehetne alkalmazni, hogy a méhek több viaszt termeljenek? Kotogján megtalálta a módját. Vékony mesterséges viaszlemezeket helyezett el a kaptárakban. A méhek nem találták elég vastagnak a lép-építéshez, tehát nekifogtak a vastagításnak. Ha elkészültek ezzel a munkával, Kotogján kiszedte a viasztermést és újabb vékony lemezeket tett helyükbe. Természetesen elölről kezdődött minden, a méhek viaszkészítő mirigyei kénytelenek voltak állandóan túlórázni.

Az a forrás, ahonnan e cikk anyagát vettem, számszerű, adatokat is közöl a Kotogján módszerével elért eredményekről. Mielőtt ezeket leírom, előre jelzem, hogy magam is túlzottaknak találom e számokat, szinte hihetetleneknek, de most nincs módomban ellenőrizni őket. Lehet szó elírásról vagy sajtóhibáról, de furcsa volna, hogy ez több számnál is megismétlődjék. Viszont, ha úgy igaz, akkor valóságos csodával állunk szemben, vagy pedig olyan méhfajtáról van szó, amelyet nálunk nem ismernek (ez azonban nem valószínű).

Nos, Örményországban kaptáronként körülbelül 30 kg volt az évi méztermés és fél kiló viasz. Kotogján méhészetében 1940-ben a kaptáronkénti termés átlaga 300 kg méz s 11,5 kg viasz volt. Egy kaptárban rekordtermés volt: 403 kg méz és 14 kg viasz. Azt lehet mondani, hogy Kotogján módszere megtízszerezte a méztermést és meghússzorozta a viasztermést. És a méhek bizonyára nem érezték olyan kegyetlennek az ő módszerét, mint érzik a munkások az emberi Taylor-rendszert.

És most gondoljunk arra, hogy Magyarországon 350.000 méhcsaládot írtak össze 1935-ben; a termelt méz körülbelül 30.000 métermázsa volt, a viasz 725 métermázsa.

Mi lenne, ha ez a termés megtízszereződnék?

8.
A csodálatos altudat

Az ember reggel fölkel és öltözködni kezd. Gépiesen kapkodja magára ruhadarabjait, nem is gondol a mozdulataira, mert az esze másutt jár. Az öltözködés ennek ellenére is rendben megy. Aztán elindul a munkahelyére s járásközben talán aznapi teendőire vagy más egyébre gondol, lába mégis a helyes irányba viszi, azokba az utcákba fordul be, amelyekbe be kell fordulnia. Azt szokták mondani, hogy mindezt gépiesen, ösztönszerűen csinálja, mert már megszokta és így nem kell hozzá az eszének működése, a tudata, amely irányítja az izmait, ha először végez valamely munkát. Pedig hát nem igaz. Az izmok nem végeznek semmilyen munkát maguktól. Csak akkor dolgoznak, ha parancsot kapnak valahonnan. A parancsot a tudatos ész székhelye: az agyvelő adja ki és az idegszálak viszik el őket az izmokhoz, mint a villamos áramot a drót. Igen ám, de a fenti esetekben a helyzet az, hogy a tudatos ész mással foglalkozik, másra gondol s így nem irányíthatja az izmainkat, mozdulatainkat. Akkor hát még valaminek kell lennie a lelkünkben, ami ilyenkor átveszi a tudat szerepét. Van is ilyen s ez az, amit a lélektan altudatnak nevez.

Úgy kell elképzelnünk az altudatot, mint a lélek papírkosarát vagy szemetesládáját. Ide hajítódik be és itt temetődik el minden, ami kikerül a tudatból, amire már nincs szükségünk, amit elfelejtünk. Ami ide kerül az altudatba, az évekig, sőt évtizedekig ott maradhat - ritka eset, hogy végérvényesen eltűnjék onnan - egyszer aztán újból fölbukkan, néha magától és látszólag ok nélkül, néha meg szándékosan kaparásszuk elő. Például valakinek a neve nem jut eszünkbe. Amikor nagyon keresgéljük az emlékezetünkben s erőlködünk, hogy eszünkbe jusson, akkor tulajdonképpen lelkünk raktárhelyiségében, lomtárában, papírkosarában kotorászunk. Ha nem sikerül mindjárt előkotornunk a keresett nevet vagy akármit, akkor hagyjuk abba, mert az altudat néha csökönyös és „csak azért se” alapon megtagadja a segítést. Későbben aztán néha percek, máskor órák múlva, magától felbukkan a név, amikor nem is számítottunk rá.

A gépieseknek vagy ösztönszerűeknek mondott munkát rendesen az altudat végzi. Például, ha egy zongoraművész nagyon begyakorolt egy darabot, kifogástalanul el tudja játszani akkor is, ha közben akár valami sakkproblémán töri a fejét. Nyugodtan mondhatjuk, hogy ilyenkor nem az esze, hanem az altudata zongorázik. Íme egy másik érdekes példa. Én 1912-ben tehát 31 éve vettem az első írógépemet s azóta mindent gépen írok még pedig hibátlanul és gyorsan, hiszen három évtizede gyakorlom a gépírást. Bizonyos, hogy a 31 év alatt legalább néhány százezerszer leütöttem minden betűbillentyűt. Nemrégen mégis megdöbbenve jöttem rá, hogy ha nincs előttem az írógép, akkor bizony nem tudom megmondani, hányadik sorban és hol van a H, a V vagy akármelyik betű. De az ujjaim tudják. Egy kis befelé való lélekelemzés megadja a magyarázatot. Amikor most ezt a cikket írom, jól tudom, hogy elég nehéz lélektani dolgokat viszek az olvasó elé. Én évtizedeken át olvastam és tanultam ezekről a dolgokról, de olvasóim nagy része talán nem is hallott róluk. Ezért az agyam, a tudatom lázasan keresi munka közben a minél egyszerűbb és világosabb kifejezéseket, a minél találóbb hasonlatot, hogy olvasóim kevés fáradsággal megértsék azt, amit elmondok nekik és nem verejtékezve, hanem szórakozva okuljanak belőle. Tudatom tehát ezzel a fárasztó munkával van elfoglalva s nem ér rá, hogy még az ujjaimat is kormányozza írógépelés közben. Elvégzi ezt az altudatom: én nem is tudom, hol vannak az egyes betűk, de az altudatom tudja s mindig a kellő helyre koppantatja az ujjaimat, akkor is, ha nem nézek oda.