részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Dean Koontz: Quicksilver

Copyright © 2022 by The Koontz Living Trust
All rights reserved.

Borítóterv © Damon Freeman

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6414 49 6

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Takács Andrea
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Ezt a könyvet négy író emlékének dedikálom,
akik nagyon különböző módokon szították fel
a képzelőerőmet azokban az években,
amikor a hetedik-tizenkettedik évfolyamokon szenvedtem:

Ray Bradburynek

Robert Heinleinnek

Theodore Sturgeonnek

Jack Douglasnak

Húzd közelebb a széked
a szakadék pereméhez,
és elmesélek neked
egy történetet.

F. Scott Fitzgerald

1. rész
Ismerkedjünk meg velem

1

A nevem Quinn Quicksilver – vagy „Kuku” a gyerekkoromban engem csúfolók szerint –, de ezt nem vethetem a szüleim szemére, mivel fogalmam sincs, kik ők. Nem sokkal a születésem után kiraktak egy kihalt főúton, tizenegy kilométerre az arizonai Peptoe-tól, az itt élő kilencszázhat lélek tett úgy, mintha a lakóhelyük egy kisváros lenne. Kék takaróba bugyolálva és egy műanyag csíkokból font kosárban helyeztek a három sávból a középsőre, és nem sokkal napfelkelte után találtak rám.

Bár úgy is lehetne gondolni, hogy ennél kedvezőtlenebbül nem is kezdődhet egy élet, határozottan kijelenthetem, hogy rosszabbul is járhattam volna. Először is, az a prérifarkasok vidéke. Ha ők fedeznek fel, valószínűleg nem neveltek volna fel a saját kölykeikkel együtt, mint az a híres farkas Romulust, Róma alapítóját, hanem ingyenvacsorának tekintettek volna. Ráadásul akár egy kamion is áthajthatott volna rajtam, hogy pástétommá változtasson a keselyűk örömére.

Ehelyett szerencsére három, éppen munkába igyekvő férfi talált meg. Az első, Hakeem Kaspar, megyei villanyvezeték-karbantartó volt, mint annak a Glen Campbell-számnak, a Wichita Linemannek a főszereplője, amit mindig is csodálatosnak és kicsit bizarrnak tartottam, bár amikor felfedeztek a főúton, még nem ismerhettem. A második, Bailie Belshazzer főmérnökként dolgozott az ország egyik első szélfarmján. A harmadik, Caesar Melchizadek, a blackjackrészleget vezette egy indián kaszinóban.

Az esetről közzétett újságcikk szerint Hakeem kényelmes fészket készített nekem az áramszolgáltató furgonjának anyósülése előtti lábtérben, és elfuvarozott a megyei seriffhivatalba, Bailie és Caesar pedig a saját járművükkel követték. Arról, hogy miért érezték szükségesnek, hogy átadjanak a hatóságoknak, nem szólt a fáma. Csak ennyit tudtam róluk, amíg, évekkel később, az életemért menekülve meg nem látogattam egyiküket abban a reményben, hogy talán emlékszik valami apró részletre, amiből kiderülhet, ki és mi is vagyok én.

Egy kis boríték is hozzá volt erősítve biztosítótűvel a takaróhoz, amelybe bebugyoláltak. Sem Hakeem, sem Bailie, sem Caesar nem merték kibontani, valószínűleg azért, mert túl sok CSI: A helyszínelőket néztek, és attól tartottak, hogy elkennék az elkövető ujjlenyomatait. Vagy azt hihették, hogy valami gonosztevő rabolt el, akinek végül inába szállt a bátorsága, és ezért hagyott sorsomra azon a forró hajnalon, vagy azt, hogy a szüleimet tüntették el, akikért váltságdíjat követeltek tőlem. Amikor a seriff feltépte a borítékot, csak egy kártyát talált benne, amelyen a Quinn Quicksilver név és a születési dátumom szerepelt.

Abban az időben senkit nem hívtak Quicksilvernek Arizona államban. Ennek ellenére mindenki rögtön azt feltételezte, hogy ez a nevem. Azóta is hordom ezt a keresztet. A quicksilver, ugye, higanyt jelent, aminek a másik angol nyelvű megnevezése Merkúr, a római isten nevéből fakad. Ő a többi isten hírnöke volt, akit rettenetes gyorsaságáról ismertek; fékezhetetlenül száguldozott a fickó. És bár a Quinn a Quentin egyik variációja, a latin quintus a gyökere, ami ötödiket, vagy, bizonyos kontextusokban, „ötször”-t jelent. Úgyhogy talán nem is a nevem volt ez a szókapcsolat, hanem egy rejtjelezett üzenet, ami azt jelenti, hogy „gyorsítsák ötszörösére”, bár ebben a könyvben éppen úgy nem szerepelnek majd újszülöttgondozási tanácsok, ahogy olyan mondatok sem, hogy „pácoljuk olívaolajba bazsalikomlevelekkel”.

A megtalálásom után állami gondozásba kerültem, a legfiatalabbként, akit az adott intézmény valaha is megkapott. Egyetlen nevelőszülő sem akart befogadni egy háromnapos újszülöttet, akinek egyetlen tulajdona egy összepiszkított pólya volt, és akinek, Garvey Monkton seriff szavait idézve, „nagyon furcsa kék szeme” volt, amellyel „hátborzongatóan bámulja az embert ahhoz képest, hogy milyen kis vakarcs”. Ennek következtében elküldtek a megyéből a Mater Misericordiæba, egy katolikus apácák által üzemeltetett, phoenixi árvaházba.

Mire betöltöttem a hatot, egyértelművé vált, hogy örökbefogadhatatlan vagyok. Az örökbefogadók körében a csecsemők számítanak a legnépszerűbb korosztálynak, úgyhogy a kisbabák általában gyorsabban otthonra találnak, mint hogy végig tudná mondani az ember, hogy itt szalad a nyulacska. Ennek részben az az oka, hogy a csöppségek általában jóval cukibbak, mint a nagyobb kölykök, talán csak Rosemary hírhedt gyermekét leszámítva, részben viszont az is, hogy őket még nem tudták túlzottan elrontani a vér szerinti szüleik; az összes fülig érő szájú kisbaba egy még ki nem alakult személyiség, ezért alkalmasnak tűnnek arra, hogy a leendő gondozóik a saját képükre formálják őket. De annak ellenére, hogy én sem maradtam le a többiek mögött cukiságban, és olyan formálható lettem volna, mint a gyurma, Quinn Quicksilverre senki nem nyújtotta be az igényét.

És nem azért nem találtam otthonra, mintha a Mater Misericordiæ derék nővérei ne igyekeztek volna eléggé. Ők pont olyan fáradhatatlanok és rafináltak, mint bármelyik másik apácarend tagjai a bolygón. Egy egész marketingstratégiát találtak ki számomra, egy csodálatos PowerPoint-prezentációval kiegészítve, és olyan rámenősen próbáltak rátukmálni a reménybeli szülőkre, ahogy a Disney népszerűsíti a hercegnőkről vagy cuki állatokról szóló filmjeit, de mindhiába. Sok évvel később végül megtudtam, milyen indokokkal utasítottak vissza az örökbefogadást tervező szülők; de ezeket talán inkább később osztanám meg a nagyérdeművel.

Az árvaház egyben iskolaként is szolgált, mert a hatéves és annál idősebb gyerekeknek gyakran tizennyolc éves korukig ott kellett élniük. A tanítóként dolgozó nővérek a tudás kimeríthetetlen forrásait jelentették, a gyerekeknek pedig több eszük is volt annál, mintsem hogy ellenálljanak az elméjük pallérozására tett kísérleteknek. Aki nem teljesített képességeinek megfelelően, az rengeteg időt töltött mosogatással, krumplihámozással és mosással, amelyek egyikével sem kellett vesződnie senkinek, aki elég szorgalmasan tanult.

Mindig a Mater Misericordiæ diákjai nyerték a városi és állami helyesírási versenyeket, a vitaolimpiákat, és a természettudományi kiállítások dobogóira is ők kerültek fel. Ennek következményeképpen sokunkat legyőztek az állam legkiemelkedőbb ifjú értelmiségijei.

Az apácák nagyvonalú támogatói egyetemi és főiskolai ösztöndíjakat kínáltak azoknak, akik élni kívántak ezzel a lehetőséggel; én nem tartoztam közéjük. Én író akartam lenni. És az ösztöneim azt súgták, hogy egy elbaltázott egyetemi kreatívírás-kurzus minden eredetiséget kiölhet a stílusomból, és szöveggyártó kisiparossá változtathat.

Agnes Mary nővér vezette a foglalkoztatási irodát, ahol azoknak segítettek elhelyezkedni, akik nem vetették alá magukat a felsőoktatásnak. Amikor tizenhét és fél éves lettem, az írásaimból összeállított mintacsomag segítségével szerzett nekem állást az Arizona! magazin szerkesztőségében; ez a kiadvány az állam és lakosai csodáiról szólt. Azt még nem merték rám bízni, hogy a kortárs polgárairól írjak, akik jóval könnyebben megsértődtek, mint a halottak. Ehelyett azt kaptam feladatul, hogy nézzek utána az állam regényes múltja alakjainak és részeinek, és azokról számoljak be, de a kuplerájokat és banditákat ne emlegessem.

A tizennyolcadik születésnapomon, alig hathavi sikeres munkaviszony után már megengedhettem magamnak, hogy kiköltözzek az árvaházból egy garzonlakásba. Miután tizennyolc hónapot eltöltöttem a magazinnál, elkövettem egy sorsdöntő hibát, és azóta is menekülnöm kell a sötét erők elől.

Hátborzongatónak találom, hogy alig egy nappal azután, hogy elkövettem azt a hibát, és egy egész héttel azelőtt, hogy nyilvánvalóvá váltak volna a következményei, átéltem az első epizódját annak, amit egy darabig „furcsa mágnesességnek” neveztem magamban. Ez olyan érzés, mintha valaki az életemet írná – nem az életem történetét, hanem magát az életemet –, olyasvalaki, aki tudja, hogy közelít az idő, amikor egy nagyobb összegre lesz szükségem a rabság elkerüléséhez.

Egy pénteken történt, május elején. Miután végeztem a feladataimmal a hétre, kivettem egy szabadnapot abból a célból, hogy teljes mértékben elkerüljek bármiféle testedzést, feltöltsem a szervezetemet a legrosszabb fajta szénhidrátokkal, és addig bámuljam a régi A nyolcadik utas- és Terminátor-filmeket, amíg vérezni nem kezd a szemem. Ehelyett viszont már azelőtt elfogott valamiféle nyugtalanság, mielőtt akár egyetlen csokoládémázas fánkot megehettem volna, és furcsa késztetés fogott el arra, hogy beszálljak ősöreg Toyotámba, és teszteljem kopott abroncsait azzal, hogy kiautózom a sivatagba. Határozottan emlékszem, hogy azt kérdezgettem magamtól, hogy mi a fenét csinálok, és hova is akarok menni, de utána felhagytam vele, mert rájöttem, hogy ha esetleg kicsit más hangon válaszolok, és rávágok egy úti célt, akkor felmerül az a lehetőség, hogy többszörös személyiség vagyok, és ezt mindenképpen el akartam kerülni.

Arról a helyről, ahova mentem, kiderült, hogy nem is szellemváros, csak egyfajta szellem-útkereszteződés, nem a tizenkilencedik század cowboyainak és földmérőinek idejéből, hanem az 1950-es évekből. Azon a vidéken a főút egy szakasza feleslegessé vált a frissen megépült autópálya miatt. Egy Texaco benzinkút, egy étterem és egy ismeretlen funkciójú bádoghombár maradt csak az autós pihenőből, kitéve a könyörtelen sivatagi napfény, a szél, a rovarok és az idő kényének-kedvének. Egyszer már jártam ott, hat hónappal azelőtt, hogy belekóstoljak a hely hangulatába, és írjak belőle egy kisszínest az Arizona! magazinba.

Az étterem tetején díszelgő hatalmas felirat kifakult a heves napsugarak több évtizedes ostromától, és golyó ütötte lyukakkal telt meg azoknak az öregfiúknak a jóvoltából, akik úgy gondolják, hogy kihalt hátsó utakon az erős italok és a lőfegyverek kombinációja okozza a legszórakoztatóbb estéket. A fajtájuk legnagyobb részének nincs felesége, aki kifogást emelne az ilyesmi ellen, és barátnőjük sincs, aki vonzóbb időtöltéssel kecsegtethetné őket. A kutatásaim során megtudtam, hogy az éttermet korábban Santinello’s Autós Grillnek nevezték.

Leparkoltam a repedezett, napszítta aszfalton, kivettem egy elemlámpát a kesztyűtartóból, kiszálltam az autóból, és odasétáltam a Santinello’shoz. Az ablakai már rég betörtek, a bejárati ajtaja szétkorhadt a zsanérokon.

Odabent napfénycsíkok szöktek be a keletre néző ablakokon, arra kényszerítve az árnyékokat, hogy az étterem nyugati végébe meneküljenek, ahol úgy összegyűltek, mintha összeesküvést terveznének. A bokszokat, az asztalokat és a székeket már 1956-ban kiárusították a konyhai felszerelésekkel együtt. Az azóta eltelt évtizedekben a szél rengeteg hulladékot és port fújt az épületbe.

Az általam megkérdezett herpetológusok egyike sem tudott kielégítő magyarázattal szolgálni arra, hogy miért kúszott be oda meghalni több tucat kígyó, főleg csörgőkígyók. Amikor korábban ott jártam, halálra rémültem tőlük, amíg rá nem jöttem, hogy csak kiszáradt, megkövesedett, élettelen maradványok.

Ennek ellenére azért ezúttal is óvatosan lépkedtem végig közöttük, miközben az egykorvolt konyhába sétáltam. Bár már rég eltűnt belőle minden, ami bármekkora értékkel bírt, az egyik fal mellett töredezett zöldségesládák kupaca tornyosult, változatos méretű és típusú élelmiszeres tartályok társaságában.

Az első látogatásomkor feltúrtam azokat a maradványokat abban a reményben, hogy találok köztük valamit, ami ihletet ad egy megrendítő bekezdéshez a Santinello’s hajójának zátonyra futásáról a haladás tenger alatti szikláin, arról hogy a fejlődés kalózai hogyan fosztották meg a tulajdonosait életük munkájának gyümölcsétől és a szebb jövőbe vetett álmaitól. Magazinos karrieremnek abban az első időszakában olyan lelkes voltam, mint egy kölyökkutya, valószínűtlen, de zavarba ejtően összemosott metaforákra való hajlammal megáldva, amelyekkel lázasan igyekeztem érzelmi reakciókat kiváltani az olvasóimból. De azok az idők már elmúltak, és mire ezeket a sorokat papírra vetem, jóval érettebbnek mondhatom magam annak az évnek köszönhetően, amikor az életben maradásért küzdöttem, miközben fokozatosan felfedeztem a világ valódi természetét, és alkalmazkodni próbáltam hozzá.

Szóval, azon az első felfedezőutamon, amikor a konyhában összegyűlt maradványok között turkáltam, valami megcsillant a zseblámpám fényében, és felkeltette a figyelmemet. Amikor odanyúltam, hogy lehámozzak arról a tárgyról egy darab megsárgult papírt, egy felzavart tarantula rontott ki a kupac mélyéről, és szaladt fel a karomon. Tudtam, hogy az a pók nem mérges, hogy nem csíp, és elég kedvesnek tartják a fajtáját, már-már az arachnidák Mahatma Gandhijának, de ha egy pók szőrös, és akkora, mint egy futball-labda – vagy legalábbis akkorának tűnik, miközben az ember arca felé veti magát –, az jókora rettegést tud okozni. Hátratántorodtam, nagy nehezen lepöcköltem a szörnyeteget a karomról, és minden érdeklődésemet elveszítettem a szemétben csillogó tárgy iránt.

Most viszont megmagyarázhatatlan módon visszatértem, és nem a tarantula után kutattam a zseblámpámmal, amitől nem szándékoztam bocsánatot kérni, hanem a tárgy után, amitől a pók elriasztott. Végül meg is találtam: egy nagyon régi érme volt az – a csillogásából ítélve tiszta arany.

Miközben a súlyos fémkorongot forgattam a kezemben, azon gondolkoztam, hogy a tudatalattim biztosan felismerte a tarantulás napon, hogy mi ez, és hónapok óta tartogatta ezt az információt. De az, hogy mi késztetett rá, hogy ennyi idő elteltével visszatérjek ide, még nagyobb rejtélynek tűnt számomra, mint az, hogy hogyan kerülhetett egy ilyen érme az egykor forgalmas, de már sehova nem vezető útkereszteződésben álló elhagyatott étterembe.

Otthagytam az élettelen kígyókat, hadd nyugodjanak hátborzongató békében tovább, és visszatértem a városba, majd ellátogattam egy olyan boltba, amelyben mindenfélét árultak a francia antik bútoroktól kezdve egészen a meidzsi-korabeli japán bronzokig. A tulajdonos, Julius Shimski mindent tudott, amit csak lehet az antikvitásokról – az érmékről, bélyegekről, festményekről –, nem utolsósorban azért, mert nyolcvankilenc éves volt, és az egész életét tanulással töltötte. Hófehér tonzúrája a szerzetesekére emlékeztetett, sűrű szemöldöke albínó hernyókra, tiszta, kék szeme az éden vizére, és arcát nem barázdálták ráncok, hanem éppen olyanra simult a kortól, amilyen a barmicvója előtt lehetett. Az Arizona! magazinban megjelent bemutatásában azzal indokolta arcának rózsás kerekdedségét, hogy „ha az ember ennyi információt magába szív bármilyen témában, akkor felfúvódik tőle”. Azt a bemutatást nem én írtam, mert Julius még élt, de miután elolvastam, időről időre beugrottam az üzletébe beszélgetni.

Az a hely valójában több szimpla boltnál. Egy kétszintes, téglával burkolt beton-acél épület, amelyet olyan tűzbiztosra terveztek, hogy még a pokol szikrája sem tudta volna felgyújtani. A raktárkészlet milliókat ért, ezért ahhoz, hogy beengedjenek oda valakit, vagy időpontot kellett kérni, vagy Julius ismerősének kellett lenni. A bebocsátás mindkét esetben egy golyóálló üvegcsarnokon át történt, ahol a látogatók biztonsági ellenőrzésen estek át, mielőtt beeresztették volna őket a belső térbe. Juliust negyvenegy évesen, amikor még máshol dolgozott, fegyverrel kirabolták és meg is verték, úgyhogy ez után egy erődöt épített az üzletének, mert, ahogy ő fogalmazott, „a paranoiával együtt tudok élni, a fejembe eresztett golyóval viszont nem”.

Tartalom

1. rész: Ismerkedjünk meg velem

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Réges-régen: A fiú, az apa és a hangyák

2. rész: Piszkos pénz, harci kutyák és fakanalak

11

12

13

14

15

16

17

18

Réges-régen: A fiú, az apa és a madarak

3. rész: Amit a látó látott

19

20

21

22

23

24

Réges-régen: A fiú, az apa és a halak

4. rész: Hatszáztíz kilométer Mordorig

25

26

27

28

29

Réges-régen: Az ártatlan fiú, a gonosz apa, a hangyák, a madarak, a halak

5. rész: Az Út és az útnélküliség

30

31

32

33

34

35

36

37

38

A szerzőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – SIL Open Font License
Oswald – SIL Open Font License