LOCKER DÁVID

BESZÉDKÉNYSZER

Prae Kiadó, 2024

Készült a Prae Kiadó 2024-es kiadásának
nyomdai anyaga alapján.

© Locker Dávid, 2024

© Prae Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.
Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve
adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz
a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2024

1067 Budapest, Eötvös u. 34.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6675-33-0

„Könnyen megnevettet

Jellemző nagyvárosi humora van

Pedig nem is idevalósi

De a barátai igen”

Galaxisok:
Nous ne vieillirons pas ensemble

„A kígyó az isteniséget a jó és gonosz tudásába helyezi s csakugyan ez a megismerés az, amely az embernek azáltal jut osztályrészül, hogy szakított közvetlen létének egységével, evett a tiltott gyümölcsből. Az ébredő tudat első reflexiója az volt, hogy az emberek észrevették meztelen voltukat.”

Georg Wilhelm Friedrich Hegel: A filozófiai tudományok enciklopédiájának alapvonalai (Szemere Samu fordítása)

„Kár, hogy oly mulandók a pillanatok, amikor az ember nemes és tiszta és az angyalokkal rokon – hogy elfutnak, és az összetett, semmilyen Én marad, akiről nem lehet másképp beszélni, mint óvó gyengédséggel és enyhe iróniával.”

Szerb Antal: A Pendragon legenda

Mondani kéne valamit.

Valamit, ami nem csak szélfútta nyelv,

de nem is az igazmondás otrombasága.

Valamit, ami nem állítás,

de nem is a doktoranduszok játszótere,

ahol intertextusok után kotorásznak.

Olyat, ami mégiscsak mond valamit, de nem úgy,

mint egy mozifilm,

aminek tanulságát az anyukák hazafelé

a gyereknek magyarázzák.

Hanem úgy, mint egy tóparti emlék,

ami séta közben váratlan megszólal bennünk,

vagy mint egy ablaküveg,

amiben, a bentieket figyelve, egy pillanatra

meglátjuk magunk.

Szóval mégiscsak az igazságról kéne mondani valamit.

De nem úgy, mint a kamaszok,

nem olyan megingathatlanul.

Hanem szilárdan, mégis átjárhatón,

mint, mondjuk, egy reggeli pályaudvar.

Úgy, hogy a vers a legtöbb legyen, ami lehet:

mélységek szerkesztett látszata.

Vagy, ha más nem, csak félelemből mondani valamit.

Hogy nincs mit mondanunk.

A félelemből, hogy ha elhallgatunk,

épp úgy pergünk szét a szélben,

mint a szavaink, amiket eddig hajtogattunk:

nyomtalanul, és mint egy kényszeres,

nagyotmondó első kötet,

nevetségesen visszhangtalanul.

Lectori Salutem!

Köszöntöm az Olvasót!

Azért ez így, egy kötet elején,

mégiscsak jobban hangzik,

mint egy TV-stúdióból.

Nem igaz,

álszent olvasóm – képmásom – bús fivérem?

Vajon milyen lehetsz?

Ezen gondolkodom most innen

a laptop túlfeléről.

Álmoktól buzgó magyar szakos gólya,

aki a frissen belakott pesti kollégiumban

lapozgatja most ezt a kötetet

a szocreálbarna ágyán?

Nem, ez túlzottan is rám hasonlít.

És a látszat ellenére az alanyi költészet se napló.

Hahó!

Vagy talán negyvenes budai anyuka vagy,

aki a Nő a tükörben oldalán találkozott a nevemmel?

Mostanában esténként verseket olvasol az ágyban?

Pedig felvételi előkészítőre sem kell készülni a gyerekkel?

Lehet, hogy tényleg jó lenne elutazni a férjeddel

arra a korčulai „második nászútra” – ahogy ő nevezi.

A vers orvosi csoda: egyszerre szimptóma és tüneti kezelés.

Ezt költőként mondom. Nekem elhiheted.

De az is lehet,

hogy egy vidéki kritikus vagy,

aki éppen tollad fened,

hogy recenziót írhass a kötetemről.

Felteszem, némi előítélettel viseltetsz a személyem iránt,

amit, posztstrukturalizmus ide-vagy oda,

a gyakorlatban mégiscsak nehéz elválasztani a szövegtől.

De nem ítéllek el:

én is tudom, mire vagyok képes

tizenhat sör után egy írótáborban.

Gondolom, az sem segít megúsznom a vérpadot,

hogy a szemedben „nagyhangú pesti fasz” vagyok:

a Centrum szörnyetege.

(Ez még jobban így tűnne abból

a szegedi/pécsi/kolozsvári kocsmából,

ha végül kiadott volna a Magvető.

„És még ebből is imidzset csinál!”)

Ezért sem ítéllek el:

míg ide nem kerültem,

én is ugyanezeket gondoltam.

Persze, gimnáziumban te is Pesten tervezted

az „irodalmi karriered”.

Aztán a vidéki egyetemváros mellett

döntött a beteg édesanyád,

vagy egy helyben maradó csaj, pasi, jóbarát.

Vagy csak szimplán az,

hogy nem vonzott az állandó pofavizit:

ki csinál nagyobb cirkuszt?

Innen üzenem neked:

jogosak a frusztrációid.

Vidéken írni ebben az országban: sajnos bevállalt hátrány.

(Bár hidd el: a Három Hollóból sem vezet egyenes út a DIA-ba.)

De hát ki mondta,

hogy nincs fontosabb, mint az irodalom?

Van, ami talán – innen így látom – részlegesen kárpótolhat:

nem csak háromhetente látni a szüleidet.

És szembetalálkozni az emlékeiddel minden utcasarkon.

Persze, ezek csak projekciók rólad,

Nyájas Olvasóm.

Ez a közös bennünk:

mindketten ebben a pillanatban születünk.

Mert ha én (Locker Dávid Mátyás, Szatmárnémeti, 1998. 11. 03.)

nem is, a kép, amit most lassan megalkotsz rólam,

csak addig létezik,

míg magad elé idézed.

Lassan a végéhez ér ez a vers,

és te elindulsz Grammatika 2-re,

dühösen továbblapozol a következő „költeményre”,

vagy nekiállsz végre annak a parajos taglietellének,

amit már három hete kinéztél –

és az, akit összecsirizeltél a szavaimból,

visszazuhan a semmibe.

Gondolom, így a Posztmodernként elhíresült farsangi buli után,

nem kell emlékeztetnem arra, Nyájas Olvasóm,

hogy ez csak egy szöveg.

Hiszen most másnapos vagy.

Ilyenkor kiélesednek a színek.

És megfakulnak az illúziók.

Mégis, abban bízom,

hogy találkozni fogunk ezekben a versekben.

És beszélgetni kezdünk.

Nemcsak mint elképzelések,

hanem mint emberek.

Te meg (a mondom: nem lírai!) én.

Elvégre egy országban élünk!

És szeretném azt gondolni,

hogy, mint az éjjeli lámpa

a vetkőzésből rajta maradt blúzon,

úgy én is

a szavak rései közt

átfénylek valahol.

És hogy sosem kattintod rám a feledést.

Hisz – köd utánam, köd előttem –

a bohócsipkát felkötöttem:

mikor kellett, bemondtam én is az all int.

Hát csörögjek el vele az Örökkévalóságig.

A stroboszkópos buli

Semmi sem fekete-fehér –

tanította nekünk anyánk és a realista regényirodalom.

Aztán azt tanultuk meg, hogy minden egyszerre fekete és fehér.

Elvetettük a végleteket,

hogy termésüket aztán belefőzzük a lecsóba.

Így őriztük meg őket véletlenül: a Hegel márkájú tejföllel eggyé szaftosítva.

Az Egyneműség nyers, rusztikus ízét elfelejtette nyelvünk.

A Komplexitás lett a hívószava.

Majd a Fogalomkatedrális istene.

Ha tetszett egy vers,

már nem azt mondtuk rá, szép, hanem azt: komplex.

Ez lett az olaj, amivel költőinket kentük fel.

Pedig vannak egyszerűen szép dolgok.

Kamaszkorod kedvenc regényét látni meg

egy antikvárium polcán:

az oldalakból kipárálló,

megannyi, egykor kétségbeesett,

ma már megejtővé távolodott emlék.

Karácsonyok másnapján otthon ébredni:

a konyhából kávéillat szüremlik be a napfényes, lusta délelőttbe

úgy, hogy egy pillanatra elfelejtünk

egy-két zavarosan kavargó évtizedet,

megörülünk a téli szünetnek,

és hogy hamarosan kezdetét veszi a matiné.

Giccses mondatok egy giccses Duna-parti sétán.

Az önfeledt nevetés magunkon –

pedig legbelül tudjuk: igazat beszélt a szív.

Lépcsőfordulókban megpihenő csókok.

Szeretkezés után a nyál lassú, hűvös száradása a bőrön.

Felnézni az égre hazafelé.

Ezekben a pillanatokban is ott van az Isten.

Bizonyos szempontból.

Ha innen nézem, ha onnan nézem.

A és B

A és B

Fekete és fehér

Fekete és fehér

Fekete-fehér

Fekete-fehér

Mikor vált stroboszkóppá a tudat?

Így kéne

– ha már azzal dolgozunk, ami adva van –:

mint a házibuli aktuális hülyéje a hajnaltól kapatosan:

rátenyerelni a piros gombra.

És figyelni, ahogy a világosság és sötétség gyorsuló váltakozása

hatalmas, lüktető fényességgé olvad.

Ott kéne, mint egy operetthős vagy mint egy jövendő apostol,

térdre borulni valami oszthatatlan előtt.

Úgy maradni ott, lehajtott fővel.

Míg elő nem merészkedik a sarokból

a száraz novembert tartó Fogalmi Nyelv,

és a fülünkbe nem suttogja kajánul:

megcsaltak érzékeid.

Megcsalt a szív.

Amelyben Isten elhív, hogy költő legyek

Tegnap este, elalvás előtt,

a Facebook feldobott egy képet a lányról,

akibe egy időben szerelmes voltam.

Az egyik irodalomóra után

próbálkoztam be nála

először és utoljára.

Azzal biztattam magam,

hogy zseni vagyok.

(Ezt anyám mondta nekem,

mikor megyei harmadik lettem

a víz világnapi verspályázaton.)

Hamar lekoptatott, de visszagondolva

nem haragudhatok rá:

akkoriban még anyám vágta a hajam.

A tesitermes mikulásbálon a hokis fiúval láttam utoljára,

aki előző héten az öltözőben

kiverte a fogam.

Közben dübörgött a zene, és én

úgy kapaszkodtam a bordásfalba,

mint az álfölénybe.

Az udvarra tántorogtam.

Megpróbáltam odacsapódni egy társasághoz,

de mikor az egyik felnyírt fejű srác beszólt a hajamra,

amin a lányok röhögni kezdtek,

inkább lesétáltam a folyópartra.

Túl buták, hogy megértsenek,

gondoltam, meg azt is,

hogy bárcsak meghalnának!

Hogy miért nem lehetek olyan,

mint ők?

Vagy ha más nem, legalább olyan,

akiknek a szobraihoz nemzeti ünnepekkor

koszorúzni járnak a lányok,

és akiknek szavait

„jó kiállású” végzős fiúk szavalják

behangfalazott főtereken.

Rágyújtottam hát az első cigarettámra,

felnéztem a holdra,

felültem az ágyamon,

és írni kezdtem

a nálam jobbakról,

akik elvették tőlem,

aki lehettem volna.

Tartalom

[cím nélkül]

Lectori Salutem!

A stroboszkópos buli

Amelyben Isten elhív, hogy költő legyek

Pappa Pia

Erdélyi úr és fia egy dunántúli kastélyparkban

Asszony nélkül a csárdateraszon

Húsvéthétfő

Bőrhiba

Műsorterv

Tanácsok szégyennel ébredőknek

A Könnyen Barátkozók

Anyám igaza

Elsőszülött Újbudán

Tükörben az ég

Elégia a félsikerről

Duplarandi

Feminista barátnővel a szigligeti várban

Szeptember végén a Dózsa György úton

Hályog

Verset akartam írni a szépségről

A Szalon összeül

Így neveld a magyarod

Krakkói dal

A macskámmal német életfilozófiákon merengve

A kispolgár vallomása

Kalandok, amikben végül nem fogok részt venni

Az ódához

Napfény IC

Úri Muri

Forgatás

Diszkrét zsenik

Búvár a parton

Siratóének, pályaív

Álmomban a Libriben

Narcissus tévedése

Ezen a napon

Az empatikus barátok az egyetemről közbelépnek

A reflexió tőrt ragad

A humánértelmiség hazatér

Köszönetnyilvánítás

Európai vagyok, Jézus és Platón tanítványa. Hogy lehet ezt a védtelen, de csodálatos mondatot leírni úgy, hogy a mai olvasó ne mosolyodjon el a romantikus nagyotmondáson? Egyszerű: olyan elementáris költői hitelt kell szerezni hozzá, amitől az olvasó álla leesik, tanult cinizmusa elpárolog. Locker Dávid verseinek ilyen hitele van. Kiderül belőlük, hogyan válik egy határon túl született, vidéken felnőtt magyar fiú a 21. században Jézus és Platón valódi tanítványává, hány megalázó és torokszorító helyzeten kell túljutnia gyerekként, kamaszként, hány eleve vesztett vitát kell végigküzdenie egyetemen és kocsmában. Hogyan bírja tűzön-vízen át, hősiesen, de ha kell, saját magát is kinevetve, épségben megőrizni idealizmusát. Locker Dávid verseskönyve nemcsak egy remek első kötet, hanem minden jel szerint egy nagy költészet kezdete.

Kemény István

„ A cél: minél régebb épült templomnak dőlve csókolózni.

Ilyenkor, tudod, a Történelem részének érzem magam,

nem csak valami kései vizsgálóbizottság hivatalnokának.

És jelentéssel fújom tele azt a szót, hogy Európa –

mintha nem szökne ki folyton a többi csomóra kötött hétköznapon.”

Locker Dávid

1998-ban született Szatmárnémetiben, jelenleg Budapesten él. Költő, kritikus, az ELTE BTK irodalomtudományi doktorandusza. Ez az első kötete