A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Maddison Michaels: The Heiress Swap, 2023

Fordította: BOHÁK ILDIKÓ

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A gyalázatos herceg (Szentek & Szélhámosok 1.), 2022

Az érzéketlen gróf (Szentek & Szélhámosok 2.), 2022

A megsebzett úrnő (Szentek & Szélhámosok 3.), 2023

Az alvilág rabságában (Álarcok & Ármányok 1.), 2023

A királynő védelmében (Álarcok & Ármányok 2.), 2023

The Heiress Swap

Copyright © 2023 by Maddison Fitzsimmons

All rights reserved.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-76-5

Minden álmodozónak, aki hozzám hasonlóan hisz még a tündérmesékben, és kedveli a boldogan éltek, míg meg nem haltak végkifejletet.

Csodás férjemnek és fantasztikus lányomnak, mert mindketten ragaszkodtak hozzá, hogy szerepeljenek ezen az oldalon. Hehe!

Első fejezet

New York, 1890 júliusa

– Nem! Ez teljességgel lehetetlen! – rázta meg a fejét hevesen Yvette Jenkins, akit Evie-nek becéztek.

Már szinte hozzászokott unokatestvére hajmeresztő ötleteihez, de Aimee most önmagát is túlszárnyalta. Evie még soha életében nem hallott ilyen nevetséges tervet, sőt még álmában sem gondolt volna hasonlóra, mint amit az unokatestvére előadott éppen.

– Nem fogok szerepet cserélni veled, és nem bújok a bőrödbe! Ebben biztos lehetsz. Nem és kész! Vita lezárva!

– Evie, kérlek! Muszáj belemenned! – esedezett Aimee, miközben nagy kék szemével könyörgő pillantást vetett az unokanővérére. – Briliáns ötlet, hidd el! Nem csak rólam van szó. Végre kikapcsolódsz egy kicsit! Elmehetsz a múzeumba, és megnézed a kiállítást, amire annyira vágytál! Mindig erről álmodtál, nem? Közben az én vágyam is teljesül. Dolgozhatok az apám vállalatánál, miközben ő még csak nem is sejti, hogy ott vagyok. Gondolj csak bele! Mindkettőnk kívánsága teljesül egy csapásra, ha rábólintasz! Mondd, hogy nem zseniális, amit kieszeltem!

– Ez egyszerűen nevetséges! – tárta szét Evie színpadiasan a kezét, majd az ablakhoz sétált, mely az Ötödik sugárút egyik impozáns épületére nézett. A forgalmas útra tekintett, s az elhaladó lovakat és hintókat nézte, csakhogy az unokahúgát ne kelljen. Aimee könnyedén rábeszélte az embert bármire! Evie pedig különösen nehezen állt neki ellen. – Nem egyezem bele! Gondolj bele, mi történne, ha kiderülne! Képzeld el, mit szólnának a szüleid! Sose bocsátanának meg nekem!

Evie hat évvel ezelőtt érkezett az Államokba. Londonban nőtt fel, s anyai nagynénje halála után Thornton-Jonesék magukhoz vették. Evie csak tizenhat éves volt, és boldogan vállalta a társalkodónő szerepét a mindössze egy évvel fiatalabb Aimee mellett, s szívesen bevezette magabiztos, nagyvilági unokahúgát az angol illemtan rejtelmeibe. Szerencsére hamar szoros barátságot kötöttek. Evie visszafogott és józan gondolkodású volt, Aimee pedig vakmerő és könnyed, így jól kiegészítették egymást.

– Senki nem fogja megtudni – erősködött Aimee, majd Evie mellé lépett, s finoman megragadta az egyszerű, kék ruha ujját, melyet Evie viselt. – Londonban senki nem ismer minket!

– Én angol vagyok, Aimee. Londonban nőttem fel – emelte rá Evie a tekintetét, és olyan szigorú pillantást vetett rá, amilyet csak mert.

Nagyon hasonlítottak ők ketten, már ami a külsőségeket illeti, mert a természetük nem is különbözhetett volna jobban.

Porcelánbőre, szív alakú arcformája, a Thornton-Jones famíliára jellemző búzakék szeme volt mindkét lánynak, s karcsúságuk is megegyezett. Magasságban sem tértek el egymástól jelentősen; mindkettő úgy százhatvanöt centiméter magas lehetett. Az egyetlen feltűnő különbség talán a hajszínben rejlett: Aimee-nek sötétszőke tincsek tűzdelték dús, barna hajkoronáját, míg Evie-nek világosabb mézszőke volt a haja. Ezzel azonban a hasonlóság ki is fújt, mert ami a belsőt illeti, tűz és víz voltak.

Aimee biztosra vette, hogy Evie könnyen elfogadja a javaslatot, elvégre tökéletes tervvel állt elő. Aimee-nek soha nem esett nehezére, hogy rávegyen bárkit bármire, s ehhez még csak agyafúrt mesterkedésre sem volt szüksége. Lelkesedése és vidámsága ragadós volt, s szentül hitte, hogy az ember bármit elérhet, csak akarnia kell. Ez az attitűd gyakorlatilag garantálta a végkifejletet. Aimee kivétel nélkül mindig véghez vitte, amit a fejébe vett. Evie pedig mindig közreműködőnek bizonyult mindenben, de az is igaz, hogy a szerepcsere őrült gondolata korábban nem merült fel gazdag képzelőerővel bíró unokahúgának a fejében.

– Lehet, hogy Londonban nőttél fel – helyeselt látszólag Aimee –, de teljesen más környéken, mint ahol engem kell helyettesítened!

– Most arra célzol, hogy szegény környéken nevelkedtem?

Aimee-ben azért volt annyi jóérzés, hogy kissé zavarba hozza Evie kérdése.

– Nos, igen, részben igen. De te magad említetted, ráadásul nem is egyszer! Még arról is beszéltél nekem részletesen, hogy más életet élnek Angliában a különböző társadalmi rétegek, és egymással egyáltalán nem keverednek!

– Ó, ezek szerint olykor mégiscsak előfordul veled, hogy eljut a füledig, amit beszélek!

– Nagyon vicces… – hunyorgott Aimee. – Édesanyám elintézte, hogy a család régi barátja, Brexton grófnő vendégül lásson hat hétre, és nemcsak a szállásolást vállalta, hanem a kísérő szerepét is az egész időre! Mayfairben lakik. Gondolom, még csak a közelében sincs a te környékednek…

London délnyugati része valóban távol esett a helyszíntől, ahol Evie felcseperedett. Mayfair a dúsgazdag arisztokrácia lakhelye volt, s egy Evie-féle szegény árva gyerek nem fordult meg ezen a környéken. Evie vénkisasszony nagynénje sem jutott el soha Mayfairbe, hiszen ruhafoltozásból kereste a kenyerét, ami nem volt elég szinte élelemre sem.

– Valóban nincs közel – válaszolta kurtán Evie.

– Na látod! – csattant fel Aimee. – Akkor nyugodtan odamehetsz és lakhatsz a grófnőnél azon a környéken! Soha nem találkozott még velem, ahogy – sejtem – veled sem, szóval nem fogja észrevenni, hogy te érkeztél helyettem!

– Én nem megyek el helyetted!

Aimee megragadta Evie kezét, és gyengéden megszorította.

– Ez az egyetlen, soha vissza nem térő alkalom, hogy apám vállalatánál dolgozzak. Pontosan tudod, hogy ez milyen fontos nekem! Az az álmom, hogy bebizonyítsam a rátermettségem. Képes vagyok átvenni és sikerre vinni a céget!

– Megvan hozzá minden képességed, ez kétségtelen. De itt nem erről van szó. Akármilyen tehetséges vagy, s az apád gondolkodása akármennyire modern, a nők jogainak kérdése nem az erőssége. Nem hiszem, hogy támogatná az elképzeléseidet. Sosem fogja úgy gondolni, hogy egy nő képes irányítani az üzletet s átvenni a birodalmat, amit felépített – jelentett ki Evie, s ő is finoman megszorította unokahúga kezét, majd elengedte. Egy egészen rövid pillanatig úgy tűnt, hogy Aimee egészen elkeseredett, de alig egy másodperccel később újra felderült az arca, s a szokásos elszántság és lelkesedés tükröződött a tekintetében.

– Ez csak azért van így, mert még soha nem kaptam esélyt rá, hogy bizonyítsak! – vágta rá mosolyogva Aimee. – Amint szerepet cserélünk, titkárnőként elkezdem a munkát a vállalat londoni székházában. Sok minden megy majd át a kezem alatt, és én tanulok, s mindent megjegyzek. Eleget fogok tudni a vállalat működéséről ahhoz, hogy apám megbízzon bennem, és tudom, hogy ettől meg fog változni a véleménye, és támogatni fogja a tervem!

– Én egészen más jövőképet vázolok fel: ha apád megtudja, hogy szerepet cseréltünk – nem mintha belemennék, csak a vita kedvéért tegyük fel, hogy így történne –, szóval, ha rájönne, nemhogy nem támogatna, de szétrobbanna dühében! – ellenkezett Evie. – Szerintem nem az üzlet várna rád, hanem a zárda! – zárta Evie a beszélgetést rövidre.

Noha a nagybátyja alapvetően kedves ember volt, félelmetes is egyben; az üzleti ügyeket illetően nem ismerte a tréfát. Az eredeti terv az volt, hogy Aimee-t az utazásra Evie-nek is el kell kísérnie, és a hathetes titkárnői gyakorlatot nagybátyja kifejezetten neki szervezte le. Evie kételkedett benne, hogy nagybátyja boldog volna, ha kiderülne, hogy a feladatot a lánya végezte el helyette. Az, hogy nem lelkesedne érte, enyhe kifejezés arra, ahogy Thomas bácsi reagálna, ha kiderülne!

– Pontosan tudod, hogy apám rajong értem! – rántotta meg a vállát Aimee. – Nem tartana sokáig a dühe…

– Hát persze! Az ujjad köré csavarod könnyen, és mézes-mázos hízelgéssel kenyérre kened, nem kétlem, de egy ilyen átverést nem bocsátana meg egyszerűen! Arról nem is beszélve, hogy édesanyád mit szólna, ha végül nem mutatnák be neked a londoni agglegényeket, hiszen az egész utat emiatt találta ki neked!

Evie nagynénje hónapok óta csak az utazás szervezésével volt elfoglalva. Pár napja azonban szerencsétlenül lépett le a hintóról, megcsúszott, s lábát törte, ami miatt nem tarthatott Aimee-vel. Edith végül azt a döntést hozta, hogy Aimee akkor is elmegy, ha ő maga nem is kíséri el, és Evie-t kérte meg, hogy tartson vele.

Evie-t Mrs. Holbrook, a vállalat londoni titkárnője szállásolja majd el. Nemcsak a vendéglátásról gondoskodik, hanem mindennap magával viszi a vállalat székhelyére, és megtanítja neki, amit egy titkárnőnek tudnia kell, már ha ilyen rövid idő alatt ez lehetséges.

Nagybátyja és nagynénje jó szándékát bizonyítja, hogy lehetőséget adtak Evie-nek, és egyáltalán nem ők a hibásak, hogy fogalmuk sem volt róla, hogy ez a szakma távol áll tőle. Biztosan nem esne erre a választása, már ha lenne választási lehetősége.

De Evie nem volt abban a helyzetben, hogy nemet mondhasson bármire. Képtelen lett volna azok után, amit Aimee szülei érte tettek. Nem bánthatta meg őket, hiszen olyan kedvesek voltak hozzá az elmúlt hat évben, amióta együtt éltek. Egy szó, mint száz: nem fog nemet mondani a kedvességre, még akkor sem, ha semmi kedve beletanulni a titkárnőségbe. Mindent meg fog tenni, hogy a családja elégedett legyen.

Persze csak akkor, ha az unokahúga nem tesz keresztbe. Hiszen ahogy meghallotta, hogy a szülei mit terveznek Evie-vel, azonnal előállt ezzel a lehetetlen tervvel.

– Anyámat minden egyes nap megpróbáltam lebeszélni róla, hogy Londonba küldjön. De hiába könyörögtem! Semmi nem hatotta meg. Pedig a legkevésbé sem vágyom arra, hogy dollárhercegnőt játsszak, aki elcseréli a vagyonát egy angol nemesi címre! De úgy tűnik, hogy anyám egyetlen kívánsága most, hogy egy úriember felesége legyek.

– Csak a legjobbat akarja neked! – mondta Evie, aztán arra gondolt, hogy milyen ellentmondást nem tűrő hangon közölte a dolgot Aimee-vel… Talán mégsem csak a lánya érdeke járt a fejében? – De ha nem így lenne, akkor sem volna helyes! – helyesbített.

– A legjobbat? Pontosan tudod, hogy elborzaszt a házasság gondolata! Egy percet sem bírnék ki egy ilyen fojtogató közegben, egy karót nyelt angol úriemberrel! Nincs is rosszabb hely a földkerekségen, mint a borús, eső áztatta, szürke London. Ennél szörnyűbb, elviselhetetlenebb jövőképet nem is festhetsz nekem! – kiabálta Aimee, s az egész teste reszketett a felháborodás hevében. – Nem élném túl! Szó szerint kiszívná az életet belőlem.

Aimee-nek mindig is volt érzéke a drámaisághoz, de Evie az évek során hozzászokott már ehhez. Az amerikaiak az angoloknál mindig sokkal szabadabban nyilvánították ki az érzéseiket, s az unokahúga különösen élen járt ebben.

– Szerintem minden rendben lesz. Jó lesz neked, még akkor is, ha most nem ezt hiszed.

– Ó, tényleg? Jó lesz nekem, hát persze! Pont annyira jó, ahogy neked titkárnőként. Életed végéig iratokat rendezel majd, ahelyett hogy történelmet tanulnál meg tanulmányoznád az őskövületeket. Pedig erre vágysz, nem?

– Én nem vagyok abban a helyzetben, hogy dönthessek. Unokatestvérek vagyunk, Aimee, de máshonnan jöttünk, és más utat kell bejárnunk.

– Ez Amerika, Evie, nem Anglia! – kiáltott fel Aimee magabiztosan csillogó szemmel. – A törvénytelen gyermek bélyege itt nem nyom sokat a latban, hacsak nem próbálsz bejutni felsőbb körökbe. Amerikában az lehetsz, aki csak lenni akarsz. Azzá válhatsz, akivé csak szeretnél! Kizárólag bátorság kell hozzá, hogy megtedd!

– Tetszik a lelkesedésed – mosolygott Evie. Aimee pozitív gondolkodása még a legpesszimistább ember számára is képes volt megcsillantani a reményt. De Evie más neveltetést kapott. Az ő életében akadályok voltak, s korlátok, ezért máshogy látta a helyzetet. – Nekem muszáj józanul gondolkodnom az élet dolgait illetően. Az én életem nem tündérmese, nem egy boldogan éltek, míg meg nem haltak történet. Így is szerencsés voltam, hogy az elmúlt hat évben melletted lehettem. De te előbb-utóbb férjhez mész, nekem pedig dolgoznom kell, mert nem támaszkodhatok örökké a szüleid nagyvonalú segítségére.

– Boldogan éltek, míg meg nem haltak történet? Arra célzol, hogy kényszerítenek rá, hogy férjhez menjek egy angol nemeshez, csakhogy anyámat befogadják a felsőbb körökbe? Te ezt tündérmesének nevezed? – vágta rá Aimee dühösen. – Nekem ez nem tűnik mesének. Az igazság az, hogy ennél borzalmasabb jövőt elképzelni sem tudok!

– Édesanyád megígérte, hogy nem kényszerít a házasságra – emlékeztette Evie nyugodt hangon. – Csak annyit kért, hogy legyél kedves, és engedd, hogy Brexton grófnő bemutasson neked néhány úriembert. Hozzátette, hogy ha nem találsz megfelelő férjet, el fogja fogadni a döntésed.

– Nem akarom megjátszani a kedvességet! Pont ezért kell beállnod a helyemre! – válaszolta Aimee. – Kettőnk közül te vagy az udvarias, nyugodt és türelmes. Tökéletesen megfelelő az elbűvölő hajadon szerepére! Te képes vagy rá, hogy kedvesen visszautasíts minden ajánlatot. Pontosan tudod, hogy én csak elrontanék mindent! Én simulékony sem vagyok, és kedves sem. Neked ez egyszerű, mint az egyszeregy, hiszen ilyen a természeted! Én büszke vagyok, és nyers. Meg pimasz. Olykor kissé elkényeztetett…

Aimee egyke volt, és a szülei rajongtak érte. Evie nem merte volna kimondani hangosan, hogy elkényeztetett, de valóban luxuskörülmények között nőtt fel. Egy hajózási és vasúttársaság egyetlen örököseként magabiztosan állt a lábán az életben, s ez tükröződött a viselkedésében. Ami a szívén, a száján… Evie szerint ez nemcsak Aimee-re, hanem az amerikaiakra is jellemző volt úgy általában. Az angolok engedelmesebbek voltak, és nem volt rájuk jellemző, hogy kimondják, amit gondolnak.

Evie-re különösen igaz volt ez. Anyai nagynénje – aki maga is angol volt, természetesen – nevelte fel egy szerény londoni bérlakásban, miután Evie szülei életüket veszítették egy kolerajárványban. Küzdelmes volt az élet, s a nagynénje olykor még a lakbérre és az élelemre valót is nehezen kereste meg. Evie tudta ugyan, hogy egy Peter Thornton-Jones nevű férfi törvénytelen gyermekeként született, de azzal nem volt tisztában, hogy apja a Thornton-Jones família fekete báránya volt, ahogy azt sem, hogy apja testvére, Thomas a közepesen jómódú családot Amerika legtehetősebb családjainak a sorába emelte. Talán nemcsak az országban, hanem az egész világon egyedülálló vagyonra tett szert.

Tulajdonképpen Evie azt sem tudta, hogy apjának vannak hozzátartozói, egészen addig, amíg nagynénje halála után Thomas meg nem érkezett. Egyenesen az Államokból hajózott Angliába, és felajánlotta Evie-nek, hogy magával viszi a család tengerentúli otthonába. Evie természetesen boldogan elfogadta a nagylelkű ajánlatot, hiszen tizenhat évesen maradt magára, s egy penny sem volt a zsebében.

A család befogadta Evie-t annak ellenére, hogy mindenki tisztában volt a születése körülményeivel. Amikor amerikai nagynénje felajánlotta, hogy elszegődhet a lánya mellé társalkodónőnek, Evie boldogan vállalta, hogy etikettet tanít Aimee-nek. Hálás volt a szeretetért és a gondoskodásért, s hogy otthonra lelt. Nem is akármilyenre! A százszobás városi rezidencia Manhattan egyik legimpozánsabb épülete volt. A falat és a padlót márvány borította, a bálteremben aranytapéta díszelgett, s minden szobában Franciaországból hozatott kristálycsillár lógott.

De Evie ennyi év elteltével sem szokott hozzá a fényűzéshez. Nem érezte otthon magát ebben a miliőben egy pillanatra sem, noha a nagybátyja és a nagynénje kezdettől fogva családtagként kezelte. Törvénytelen gyermekként a társadalom perifériájára született, s hozzászokott a gondolathoz, hogy a felsőbb köröknek sosem lesz a része.

Nem is bánta tulajdonképpen, hiszen sokkalta szerényebb volt annál, minthogy tagja legyen egy efféle nagyvilági kompániának, ahol túlságosan elbizakodottak az emberek. Modorosak és pimaszok, legalábbis az angolokhoz képest mindenképpen.

Evie-t az őslényekről szóló könyvek kötötték le, s a paleontológia tudománya szórakoztatta a bálok helyett. Azért megfordult olykor egy-két eseményen, mint az unokahúga kísérője, de így sem kedvelte meg ezt az időtöltést. A titkárnői munka sem tenné boldoggá, de nem volt döntési helyzetben. Nagynénje szándéka szerint Aimee nemsokára férjhez megy egy gazdag angol nemeshez, és Evie nem maradhat örökké a társalkodónője.

– Nem fér a fejembe! Hogy gondolod, hogy megúsznánk ezt a szerepcserét ép bőrrel? – kérdezte Evie. – Én angol vagyok, te amerikai. Már a kiejtésünk is lebuktatna minket az első percben.

– Ugyan már! – ejtette ki Aimee affektálva a szavakat, mintha angol lenne. – Éppen elég időt töltöttem veled ahhoz, kedves unokanővérem, hogy megtanuljam a kiejtésedet, és egy-két általad használt kifejezést is ismerek. Például azt, hogy „csupa kellem” – tette hozzá Aimee vigyorogva.

– Mikor eszelted ki az egészet? – érdeklődött Evie, s eléggé meg volt lepve, hogy unokahúga ilyen jól utánozza. – Mióta gyakorlod a kiejtésemet?

– Mindig csupa fül vagyok, és mindent hamar megjegyzek – folytatta Aimee hasonló akcentussal. – Tudod te!

Igazat beszélt. Alaposan megfigyelt mindent, miközben egy gazdag, szórakozott fiatal lány benyomását keltette, akit a ruhákon és a bálokon kívül semmi sem érdekel. Cseles! Körülötte mindenki azt hitte, hogy nincs elég esze, miközben ő folyamatosan fürkészett másokat, és elleste tőlük, amit lehetett.

– Meglehet – egyezett bele Evie. – A baj csak az, hogy én nem tudok úgy beszélni, mint egy amerikai.

– Próbáltad?

– Nem. Még sosem fordult meg a fejemben, hogy amerikainak adjam ki magam.

Aimee összecsapta a tenyerét, és ugrándozni kezdett egy helyben.

– Szóval ez annyit jelent, hogy elgondolkozol az ötletemen?

– Nem! – vágta rá Evie, noha volt olyan bolond, hogy titkon mégiscsak fontolóra vette. Ostobaság, azonnal fel kell hagyni vele! Hiszen őrültség, nemde?

– Hát nem arról ábrándozol folyton, hogy visszatérsz Londonba, és elmész a Természettudományi Múzeumba? Nem a fosszíliákról áradozol állandóan? Nem arról beszélsz vég nélkül, hogy egyszer majd úgy sétálsz végig a városon, mintha turista volnál, s megnézed a történelmi nevezetességeket, amiket egyszer sem láttál, amíg ott élted az életed? Mintha olyasmit is hallottam volna tőled, hogy felveszed a kapcsolatot a gyűjtőkkel, akikkel évek óta levelezel, nem?

– Ezt akkor is megtehetem, amikor a titkárnői gyakorlaton leszek – mondta Evie, de tudta, hogy nem hangzik túl meggyőzően. – Félretettem egy kis pénzt erre az esetre.

– Napkeltétől napnyugtáig dolgozol majd az irodában, és egyetlen szabad vasárnapod lesz. Pontosan tudod, hogy akkor minden zárva! Egyetlen egyszer sem jutsz el a múzeumba vagy a galériákba! De ha szerepet cserélünk, megteheted! Szabad leszel, mint a madár! Azt csinálsz az időddel, amit csak akarsz! Az egyetlen kötelezettséged az lesz, hogy elmenj néhány bálra és vacsoraestre, amit a grófnő szervez neked. Pezsgőt kortyolgatsz, táncolsz egy-két úriemberrel, és közben nem bátorítod őket semmire. Ha mégis házassági ajánlatot tennének, egyszerűen nem fogadod el.

– Rém egyszerűen hangzik valóban.

– Mert az is! – pattant fel Aimee, s elkezdett fel-alá járkálni. Gondolatban már messze járt: nekilátott részletesen kidolgozni a tervet. – Ugyanaz a ruhaméretünk… A hajunkat leszámítva majdnem teljesen megegyezik a kinézetünk. Csak amerikai kiejtéssel kell beszélned, de azzal nem lesz gond, majd a hajóúton megtanítom neked. Te pedig az angolra tanítasz meg. Aztán hat héten át eljátsszuk egymás szerepét, s közben nagyon jól szórakozunk, hidd el!

– Nem szeretnék ünneprontó lenni, kedves unokahúgom, de te soha életedben nem dolgoztál egyetlen napot sem. Hogyan viseled majd, hogy hat napot dolgozol egy héten, és már azelőtt ébren kell lenned, mielőtt a nap felkel?

Aimee felhagyott a járkálással, s egyenesen Evie szemébe nézett.

– Pontosan tudod, hogy a munkától egy kicsit sem ijedek meg! És azzal is tisztában vagy, mennyire makacs és kitartó vagyok az elképzeléseimet illetően, nem?

– Az nem kifejezés… – morogta az orra alatt Evie bólogatva. Tény, hogy Aimee makacs, mint az öszvér, és soha nem adja fel.

– Könyörögtem apámnak, hogy vezessen be az üzleti élet rejtelmeibe. Évek óta kérlelem…

– Kérleled vagy zaklatod tulajdonképpen? – kopogtatott Evie az egyik ujjával az állán. – Nehéz eldönteni.

– Felettébb vicces! – tette keresztbe a karját Aimee. – Pontosad tudod, hogy részt akarok venni a vállalat életében.

– Tudom – válaszolta Evie. Amiee másról sem beszélt, amióta először találkoztak. – De nem sikerült rábeszélned apádat. Az alma nem esett messze a fájától, ha apa és lánya önfejűségét hozzuk szóba…

– Még nem – vallotta be Aimee. – De előbb-utóbb sikerülni fog! Be fogom bizonyítani, hogy nem csak értek az üzlethez, hanem a vállalat működésében is nélkülözhetetlen vagyok!

– És tényleg azt hiszed, hogy egy hathetes londoni gyakorlattal mindezt eléred? – Nem mintha Evie szívesen csinálta volna végig az egészet, de azok után, amit a nagynénje és a nagybátyja tettek érte, a kötelességének érezte.

– Kezdetnek elég lesz. Eddig a vállalatnak még csak a közelébe sem mehettem, azzal az egy-két kivétellel, amikor apámmal találkoztam az irodában, hogy ebédelni vigyen – tette hozzá Aimee. – Feltett szándékom, hogy részt veszek a vállalat életében, legyen az akármelyik részleg! Bármilyen lehetőség megfelel. Teszem mindezt boldogan, ahelyett hogy férjre vadászom, miközben eszemben sincs férjhez menni. Ez az anyám álma, semmi közöm az egészhez!

Aimee kétségtelenül arra született, hogy meghódítsa a világot. Jobban teszi az ember, ha nem áll az útjába, mert senki sem állíthatja meg, még az angol arisztokrácia sem!

– Anyád évek óta szövögeti ezt a tervet. Eltökélt, ez kétségtelen!

– Nos, az elképzelésével ellentétben én nem szándékozom dollárhercegnőként meghódítani az angol nemességet, és a vagyonomért cserébe megszerezni a nemesi címet! – rázta meg a fejét hevesen. – Ennél alantasabb terv nem is fordulhatna meg a fejemben.

– Jó kis szerepet szánsz nekem! Milyen kedves!

– Csak az estélyeket kell kibírnod valahogy – erősködött Aimee. – Az egész nap a tiéd, azt kezdesz vele, amit csak akarsz! Esténként meg felöltöd a ruhát, ami olyan jól áll neked, hiszen a lényed csupa kellem! Olyan benyomást fogsz kelteni, amire én sosem lennék képes. Ha pedig valaki ajánlatot tesz – mert így lesz, nem kétlem, hiszen óriási hozománnyal rendelkezem –, akkor udvariasan visszautasítod, és el van intézve!

– Ennyire unalmas volnék? – kérdezte Evie, de nem várt választ a kérdésre, mert tisztában volt vele, hogy így van. Aimee vonzotta az erősebbik nemet, Evie túl szelíd és nyájas volt hozzá képest. Csendes, alázatos, többnyire. Szeretett háttérbe húzódni, s onnan figyelni az eseményeket. – Nem hiszem, hogy bárki ajánlatot tenne nekem!

Ami azt illeti, eddig egyszer sem fordult elő vele. Nem mintha vágyott volna rá. Azokban a körökben, ahol megfordult Aimee mellett, mindenki tisztában volt a származásával. Befogadták Aimee unokanővéreként, de ennél többre nem számíthatott. Egy törvénytelen gyermekből sosem lesz feleségjelölt.

– Természetesen ajánlatot fognak tenni neked – jelentette ki Aimee, és úgy nézett Evie-re, mintha az unokanővére nem volna tisztában vele, hogy a föld forog. – A te fizimiskáddal és az én hozományommal – anyám természetesen gondoskodott róla, hogy a vagyoni helyzetemről a grófnő tájékoztassa a nagyközönséget – könnyű dolgod lesz. Az elszegényedett úriemberek – mert azok, ebben ne tévedj – kapni fognak az alkalmon, hogy eljegyezzenek egy örökösnőt, nem kétlem! És amilyen nyájas és kedves vagy, finoman visszautasítod majd mindet, és gondoskodsz róla, hogy ne sérüljön a jó hírem. Mire visszatérünk Amerikába, a grófnő már tájékoztatja a szüleimet, hogy tökéletesen viselkedtem, de sajnálatos módon nem akadt megfelelő férjjelölt a környéken. Egyszerű történet!

– Egyáltalán nem tűnik egyszerűnek! Mi van akkor, ha kiderül minden?

– Nem fog! – kiáltott fel Aimee, és megszorította unokanővére kezét. – New Yorkban lesznek végig, fogalmuk sem lesz róla, mi történik Angliában!

– És ha valaki felismer Londonban?

– Drága unokanővérem! Kizárt, hogy bárki felismerjen. Senki nem leplez le sem téged, sem engem!

– Ez megtévesztés, nemde? – érdeklődött Evie félve.

– Nem nevezném annak. Egyrészt nemes célt szolgál, másrészt mindössze hat hét. Mégis mi történhetne ilyen rövid idő alatt?

Evie sejtette, hogy sok minden rosszul sülhet el, de meglepő módon tetszett neki az ötlet. Egészen felbátorodott, s az a gondolata támadt, hogy talán életében először le kéne ugrani arról a bizonyos szikláról, hátha szárnyak nélkül is repülhet.

– Teljesül az álmod! Elmehetsz a múzeumba, meglátogathatod a galériákat, és egyszer az életben igazán kikapcsolódhatsz a munka helyett – győzködte Aimee. – És én is egy lépéssel közelebb kerülök az álmom megvalósításához, mert bepillantást nyerek a vállalat életébe. De ez csak akkor lehetséges, ha te beleegyezel a szerepcserébe!

Vajon belemehet egy ilyen egyezségbe? Bele tudna bújni hat hétre Aimee bőrébe?

Evie-t félelem és izgalom járta át egyszerre, és hirtelen úgy érezte, hogy ideje végre valami teljesen újba vágni a fejszét. Valaki más akart lenni, nem a szolgalelkű, megbízható, unalmas Yvette Jenkins. Készen állt a kalandra.

– Tudom, hogy még meg fogom bánni ezt! – szólalt meg Evie, miután összeszedte a bátorságát, hogy egyszer az életben végre éljen. – Rendben! Megteszem. Szerepet cserélek veled, Aimee!

– Tényleg? – sikított Aimee örömében.

– Igen – bólintott Evie. – Isten segítsen meg mindkettőnket!

Második fejezet

London, 1890 júliusa

– Szerelmes vagyok!

– Te folyton szerelmes vagy, Sam! – tekintett Alexander Trenton, Hargrave hatodik hercege az unokaöccsére. Alig tudta megállni, hogy szemforgatással reagáljon a kijelentésre. – Legalábbis azt hiszed. De ez csak vágy, mint mindig. Semmi egyéb, Sam! – tette hozzá Alex, majd hátradőlt a fotelban, kortyolt egyet a konyakból, és az ölében lévő papírlapra nézett.

– Ezúttal más a helyzet – jelentette ki Samuel Ellingsworth, Brexton grófja, s helyet foglalt a karosszékben, Alexszel szemben. – A hölgy egyszerűen tökéletes! Elegáns, gyönyörű, kifinomult, és nem utolsósorban gazdag, ami nem hátrány, ugye… Tökéletes grófné válik majd belőle!

Alex nagyot sóhajtott. Sam édesanyja, Brexton grófnője várta őket vacsorára, s Alex abban reménykedett, hogy a vendégség előtt csendben és nyugalomban elfogyaszthat egy italt a klubban. Szemlátomást lőttek a tervnek, mert az unokatestvére újfent halálosan szerelmes, s ezt a remek hírt haladéktalanul meg kellett osztania vele.

Alex abban a pillanatban hálás volt a sorsnak, hogy volt menyasszonya egykor darabokra törte a szívét. Több mint egy évtizede… De az összetört szív józan gondolkodásra sarkall! S amikor az ember ilyen hülyeséget hall, látja a lila ködöt a másik tekintetében. Méghogy szerelmes! Illúzió az egész. Alex pontosan tudta. Bárcsak fel tudná világosítani Samet, és akkor nem kéne folyton a hölgyekről szóló ömlengését hallgatnia!

– És ki a szerencsés hölgy, ha szabad kérdeznem?

– Egy földre szállt angyal! – kiáltotta lelkesen Sam, s zöld szeme csillogott örömében. – Ő egyszerűen tökéletes!

Kétségtelen, hogy Alex megkeseredett kissé a szerelmet illetően, de azért elítélni sem tudta Samet, amiért ilyen gyermeki lelkesedéssel tekint a szebbik nemre. Nem akarta letörni a lelkesedését, mert az olyan lett volna, mintha egy labdát kergető kiskutyába rúgna bele, s erre sosem lett volna képes. Szóval – annak tudatában persze, hogy kérészéletű lesz a történet – mosolyt erőltetett magára, s felszállt arra a bizonyos vonatra.

– Ne mondd! És? Ki az?

– Miss Aimee Thornton-Jones – nyögte ki Sam nagyot sóhajtva. – Elbűvölő teremtés, Alex! Nem csak szép, de túl kifinomult is ahhoz, hogy amerikai legyen! Alázatos és kedves. Egyszerűen hibátlan! A legtökéletesebb feleség lesz belőle!

– Az a bizonyos amerikai hölgy, akit édesanyád befogadott hat hétre, s ma este vacsorát rendez a tiszteletére?

– Ő az, igen!

– Jól értem? Te beleszerettél a dollárhercegnőbe, aki magával hozta hatalmas vagyonát, hogy angol nemesi címet vegyen érte? Arról a bizonyos hölgyről beszélünk?

– Milyen cinikus vagy! – jegyezte meg Sam elkeseredve, s levett egy konyakospoharat a tálcáról, melyet a jobbján hirtelen feltűnt lakáj tartott eléje. – El kéne felejtened végre a félresikerült eljegyzésedet, és ideje volna választanod egy megfelelő feleséget! Talán nem borítana ki, ha másokra néha rátalál a boldogság.

– Néha? – nevetett fel Alex. – Te minden második héten szerelembe esel, Sam!

– Igazad lehet – látta be Sam vigyorogva. Megrázta a fejét, s egy szőke tincs a homlokára tévedt. – De olyan csodás érzés, Alex! Én szeretek szerelembe esni, azt hiszem!

– A csoda csak akkor következik be, ha tényleg szerelmes leszel. De megint csak képzeled. Csalódás lesz a vége – morogta Alex, s újra a papírra nézett. – Egyébként nem ma délután találkoztál vele először életedben? Noha a gyengéd érzelmeket illetően meglehetősen vad az időérzéked, nem gondolod mégis, hogy ezt egy kicsit elsietted?

– Ugyan, mit tehet a férfiember, ha Cupido nyila eltalálja? Tudomásul veszi a helyzetet – válaszolta Sam, s látszott rajta, hogy cseppet sem viccel. – Belátom, hogy olykor kissé túlzásokba esem.

– Reménytelen eset – rázta meg a fejét Alex. – Nagyon kínos, tényleg!

– A nők odavannak a lelkesedésért, hidd el! – vigyorgott Sam Alexre, aki nemcsak rokona, de legjobb barátja is volt egyben, amióta hétéves koruk óta az Eton padjait koptatták mindketten. – Ha újra kapcsolódnál a saját szívedhez – mely talán nem is kőből van, mint hiszed –, te is megtapasztalhatnád a szerelmet!

– Köszönöm, nem! – vágta rá Alex. – Juliával három életre elegendő tapasztalatot szereztem, s nem kívánok leélni egy negyediket ebben a ködben.

– Azért el ne temesd magad, ha kérhetem! – vont vállat Sam. – Akárhogy is… lehet a szíved kőből, a mai találkozó téged sem hagy majd hidegen. Ha meglátod a szépséget, a békét, az ártatlan őszinteséget, s nem utolsósorban azt a csillogó kék szemet és tündöklő tekintetet, le leszel nyűgözve! Elbűvölő teremtés, hidd el!

– Egy dollárhercegnő ártatlan őszinteséggel? Lenyűgöző párosítás, nem kétlem! – horkant fel Alex, majd komolyra fordította a szót. – Sam! A hölgy azért jött, hogy egy nemesi címmel rendelkező férjet vegyen. A célja nem több és nem kevesebb. Ne dőlj be neki, akármilyen kedves!

– Még nem is találkoztál vele, s máris elítéled?

– Nem kell személyesen találkoznom vele ahhoz, hogy tisztán lássak, Sam!

Alexnek valóban volt némi előítélete. Egykori menyasszonya is Amerikából érkezett. Csalfa volt, s, az esküvő napján rajtakapta egy másik férfival. Alex azonban tanult az esetből, s úgy kezelte a kudarcot, mint aki értékes élettapasztalatra tett szert. A sajnálatos eset után messziről felismerte az Atlanti-óceánt átszelő, nemesi címre vadászó ifjú hölgyeket, akik általában célratörő, ambiciózus édesanyjukkal érkeztek.

– Mi másért jött volna? – tette hozzá Alex.

– Kikapcsolódni jött, Alex! Alig várja, hogy ellátogasson a múzeumba, így mesélte. Minden kiállítást látni akar, és a paleontológia a szenvedélye! – mondta Sam. – Eszembe is jutottál rögvest, hiszen egybeesik a te érdeklődési köröddel, nem? Adhatnál pár ötletet, hogy hova vigyem. Téged is érdekel mindenféle képtelen ősi história, nemde?

– A földtan és a paleontológia nem képtelenség, Sam!

Alex szeretett olvasni, és különösen a földtan érdekelte. Ez volt az egyetlen dolog, ami örömteli kikapcsolódást jelentett a birtok igazgatása, a levelezések vagy a könyvvitel fárasztó feladatai mellett.

– Véleményem szerint csak megjátssza, hogy érdeklik az efféle dolgok. Mostanság nagy divat a tudományos érdeklődés megjátszása a hajadonok körében.

– Szent ég! – sóhajtott fel Sam. – Ugye nem kínzod meg ma este?

– Nem áll szándékomban. Csak néhány keresztkérdést teszek fel – vigyorgott Alex. – Húsz fontot rá, hogy egyikre sem tudja majd a választ.

– Állom a fogadást, barátom – mosolygott Sam. – Állítom, hogy a hölgy egyenes és őszinte, és kellőképpen tájékozott is, úgyhogy biztos vagyok benne, hogy én nyerek!

Alex magabiztosan rázott kezet, mert biztos volt benne, hogy a hölgy még csak nem is hallott a paleontológiáról, s azt sem tudja, hogy a földtan mi fán terem. Kiderül este!

Alig két óra múlva Alexnek húsz fonttal kevesebb volt a zsebében.

Aimee Thornton-Jones kimerítő választ adott minden kérdésre, sőt az ókori Egyiptomot érintő kérdésekben tökéletesen tisztában volt azokkal az elméletekkel is, melyeket Alex éppen az elmúlt hónapban vitatott meg néhány történésszel. Ha ez nem volna elég, a hölgy a fosszíliákkal kapcsolatban is széles körű ismeretekkel rendelkezett, s legalább annyira tájékozott volt, mint Alex. Ez azért volt lenyűgöző a férfi számára, mert gyakorlatilag gyerekkora óta szenvedélyesen tanulmányozta ezt a területet, és tekintve, hogy harminckét éves, nem kis ismeretanyagra tett szert.

A legkevésbé sem számított rá, hogy le lesz nyűgözve. A fenébe! Arra pedig még kevésbé, hogy a hölgyet ilyen vonzónak találja. Szó mi szó, alaposan meglepte.

Zavarba ejtette a fordulat, s a jelenséget különösen nyugtalanítónak találta.

A szóban forgó hölgy valóban olyan volt, mint ahogy Sam leírta, sőt a valóság túl is szárnyalta a képzeletet. Elképesztően vonzó, és csábító is egyben, és Alex nem is tudta volna pontosan megmondani, hogy miben rejlik a vonzereje. Talán a szerénységből fakadt, vagy a természetességből, ki tudja, de az tény, hogy úgy vonzódott hozzá, mint Julia óta senkihez.

Nyilvánvaló, hogy remek színész lehet! Erőfeszítés nélkül, könnyedén ledöntötte a falat, melyet Alex az évek során maga körül felépített, s egy szempillantás alatt ott állt előtte védtelenül. Sam még sebezhetőbb, ha egy ilyen teremtés mesteri taktikáival áll szemben. Egyáltalán nem csoda, hogy ennyire elbűvölte. Sőt már most tehetetlen, s mire felocsúdik, a házasság szent kötelékében ébred egy ismeretlen mellett.

Alex nem engedheti meg, hogy megtörténjen!

Sammel nem eshet meg, hogy ezen keresztülmenjen. A nő ki fogja tépni a szívét, s jól megtapossa, mert csak arra használja, hogy címet szerezzen. Sam túlságosan jószívű, és túl jó ember ahhoz, hogy ilyen kínt elszenvedjen! Sosem épülne fel belőle. Alexnek – idősebb rokon és legjobb barát lévén – kötelessége megakadályozni ezt! Le kell leplezni a képmutató hölgyet, még mielőtt Sam tényleg beleszeret.

Be kell bizonyítani, hogy Miss Thornton-Jonest csak a nemesi cím megszerzése hajtja. Alex volt a legrangosabb nőtlen férfi a köreikben, úgyhogy egyértelmű, mi a teendője. Úgy tudja lerántani a maszkot róla, ha maga csábítja el. A nő igent mond, és csak a rang érdekli majd, nem pedig az ember mögötte. Fogadni merne rá!