„Elegánsan és alaposan megírt, szívhez szóló történetek, amik új szintre emelik a kortárs spekulatív fikciót.”

Publishers Weekly

„Liu csodás novellái betekintést nyújtanak azokra a helyekre, ahol a hétköznapi találkozik a rendkívülivel.”

The Washington Post

„Sötét tónusú és olykor megrázó történetek, melyek mind gondolkodásra késztetik az olvasót, ráadásul nem egy közülük elképesztően zseniális.”

The Chicago Tribune

„Kötelező gyűjtemény azoknak, akik szeretnek novellákat olvasni.”

Library Journal

Ken Liu: Paper Menagerie and Other Stories

Copyright © 2016 by Ken Liu

Hungarian translation © Ballai Mária, Beke Zsolt, Benkő Ferenc, Bosnyák Edit, Juhász Viktor, Molnár Berta Eleonóra, Rácz Péter, Török Krisztina, 2017

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ken Liu: Paper Menagerie and Other Stories

Saga Press, New York, 2016

Fordította: Ballai Mária, Beke Zsolt, Benkő Ferenc, Bosnyák Edit, Juhász Viktor, Molnár Berta Eleonóra, Rácz Péter, Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-428-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-429-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Quentin Trollip

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Molnár Berta Eleonóra

Műfaj: science fiction, fantasy

TARTALOMJEGYZÉK

ELŐSZÓ

(Preface)

BIZONYOS FAJOK KÖNYVGYÁRTÁSI SZOKÁSAI

(The Bookmaking Habits of Select Species)

ÁLLAPOTVÁLTOZÁS

(State change)

TÖKÉLETES PÁROSÍTÁS

(The Perfect Match)

JÓ VADÁSZATOT!

(Good Hunting)

A BETŰMÁGUS

(The Literomancer)

SZIMULÁKRUM

(Simulacrum)

A VISSZATÉRŐ VENDÉG

(The Regular)

A PAPÍRSEREGLET

(The Paper Menagerie)

KOGNITÍV KÉPESSÉGEK BREVIÁRIUMA

(An Advanced Readers Picture Book of Comparative Cognition)

HULLÁMOK

(The Waves)

MONO NO AWARE

(Mono no aware)

A VILÁG ÍZEI

(All the Flavors)

A CSENDES-ÓCEÁNI-ALAGÚT RÖVID TÖRTÉNETE

(A Brief History of the Trans-Pacific Tunnel)

A PERMESTER ÉS A MAJOMKIRÁLY

(The Litigation Master and the Monkey King)

AKI LEZÁRTA A TÖRTÉNELMET: DOKUMENTUMFILM

(The Man Who Ended History: A Documentary)

ELŐSZÓ

Karrieremet novellistaként kezdtem. És bár már nem írok évente több tucat novellát, mert kreatív energiáim jelentősebb részét nagyobb léptékű művek szolgálatába állítottam, e rövid történeteknek akkor is különleges helyük van a szívemben.

Ennek a gyűjteménynek így van egyfajta retrospektív jellege számomra. Tartalmaz néhányat a legnépszerűbb műveim közül (a jelölések és az elnyert díjak alapján), és olyanokat is, melyekre büszke vagyok, de valamiért nem kaptak annyi elismerést. Azt hiszem, jó és reprezentatív mintát adnak az érdeklődési köreimről, rögeszméimről és alkotói céljaimról.

Nem tulajdonítok nagy jelentőséget a fantasy és science fiction megkülönböztetésének – vagy a „zsáner” és a „mainstream” elkülönítésének, ha már itt tartunk. Számomra minden fikció arról szól, hogy a metaforák logikáját – ami általánosságban az elbeszélések logikája – a valóságon túl ragadjuk meg, mely megfoghatatlanul véletlenszerű és esztelen.

Egész életünket azzal töltjük, hogy történeteket próbálunk elmesélni magunkról, melyeknek lényege az emlékezet. Ezáltal tudjuk elviselni az életet ebben a bizonytalan, esetleges univerzumban. És csak azért, mert ezt a tendenciát „narratív tévedésnek[1]” hívjuk, nem jelenti azt, hogy ugyanakkor nem érintkezik az igazság bizonyos aspektusaival.

Néhány történet egyszerűen csak szó szerint értelmezi a metaforáit.

Fordítással is foglalkozom, és ez egy természetes metaforát kínál arra, hogy bemutassam, hogyan gondolkozom általában az írásról.

Minden kommunikációs aktus egy fordítási csoda.

Ebben a pillanatban, ezen a helyen, a neuronjaimban mozgó akciós potenciálok bizonyos szabályok, minták és gondolatok szerint haladnak sorban; végigáramlanak a gerincemen, szétágaznak a karjaimban, ujjaimban, míg az izmok megrándulnak, és a gondolatból mozdulat lesz; a mechanikus karokat lenyomják; az elektronok átrendeződnek; jelek keletkeznek a papíron.

Máskor, egy másik helyen, fény éri a jeleket, mely visszatükröződik egy pár nagy pontosságú optikai műszeren, melyek természetesen alakultak ki több évmilliárdos véletlen mutációk során. Fejjel lefelé álló képek jönnek létre két, fényérzékeny sejtek millióiból álló képernyő között, melyek a fényt elektromos impulzusokká alakítják át, azok felmennek a látóidegekbe, keresztezik egymást, áthaladnak a látótéren, eljutva a vizuális kéreghez, ahol az impulzusok újra betűkké, írásjelekké, szavakká, mondatokká, közvetítő eszközökké, szándékokká és gondolatokká állnak össze.

Az egész törékenynek, felfoghatatlannak és sci-fi-szerűnek tűnik.

Honnan lehetünk biztosak abban, hogy azok a gondolatok, melyek létrejönnek az elmédben, miközben ezeket a sorokat olvasod, ugyanazok a gondolatok, melyek bennem születtek meg írás közben? Különbözőek vagyunk, te meg én, és tudataink annyira távol állnak egymástól, mint az univerzum két végpontján lebegő csillagok.

És mégis, bármi is veszett el a gondolataimból a civilizáció labirintusában, míg a fordítás hosszú útja alatt a te elmédig eljutottak, hiszem, hogy megértesz engem, és te is így gondolod. Elméink képesek találkozni, még ha rövid ideig és tökéletlen módon is.

Nem tűnik-e ettől az univerzum egy kicsit kedvesebbnek, fényesebbnek és otthonosabbnak, valamicskét emberibbnek?

Az ilyen csodákért élünk.

Örökké hálás leszek azoknak a bétaolvasóknak, írótársaknak és szerkesztőknek, akik végigsegítettek ezen az úton. A kötet történeteiben bizonyos mértékig megjelennek tapasztalataim, az általam olvasott könyvek, a beszélgetéseim, az összes siker, bukás, öröm és bánat, csodálat és kétségbeesés, amiben részem volt – hisz nem vagyunk mások, mint drágakövek Indra hálójában.

Különösen hálás vagyok szerkesztőmnek a SAGA Pressnél, azaz Joe Montinak, aki remek ítélőképességével támogatta és formálta ezt a könyvet (és megmentett engem, magamtól); Russ Galennek, az ügynökömnek, hogy meglátta a lehetőséget ezekben a történetekben; de leginkább Lisának, Esthernek és Mirandának, akik számtalan módon teszik teljessé és jelentőségteljessé életem történetét.

És végül köszönöm neked, kedves olvasó. Ily módon elméink találkozhatnak, ami végső soron az írás értelme lenne.

BIZONYOS FAJOK KÖNYVGYÁRTÁSI SZOKÁSAI

Nincs végleges száma annak, hány intelligens faj létezik világegyetem-szerte. Nem elég az intelligens mibenlétét firtató, örök érvényű vita, civilizációk ezen túl is jönnek-mennek, minden nap minden órájában felvirágzik, majd elhull egy a világ különböző pontjain, amiképpen a csillagok is megszületnek és meghalnak.

Az idő felemészt mindent.

Ugyanakkor minden fajnak megvan a maga sajátos módszere bölcsességének továbbhagyományozására, amellyel gondolataikat egy hosszú pillanatra az idő legyűrhetetlen áradata ellenében, látható és tapintható, mintegy masszív gátul emelhetik.

Könyveket mindenki gyárt.

Egyesek szeretik azt hangoztatni, hogy az írás nem több látható beszédnél. Mi azonban tudhatjuk, hogy ez szűk látókörű nézet.

Létezik egy igen muzikális nép, az allaciánusok, akik filigrán, kemény ormányukat karcolható felületre nyomva – vékony viaszréteggel bevont fémfelületre, kiégetett agyaglapra – írnak. (A tehetős allaciánusok értékes fémötvözetekből készült tollhegyet illesztenek ilyenkor az orruk hegyére.) Az író hangosan kimondja szavait, s a beszéd folyamata megrezegteti az ormányt, mely így fel-le rója rovátkáit a felületen.

Az allaciánusok olvasáskor ormányukat a szöveg táblájának rovátkájába illesztik, és végigvezetik a finom vájatokon. A műszer élességű szerv átveszi a rovátkák hullámformáinak remegését, és az allaciánusok egy bizonyos koponyabéli ürege felnagyítja, kihangosítja ezt a rezgést, hanggá alakítja. Ilyeténképpen az író hangja teremtődik újra.

Az allaciánusok úgy vélik, az ő írásrendszerük felette áll mindenki másénak.

A betűkkel, szótagokkal vagy logogramokkal megírt könyvekkel ellentétben egy allaciánus könyv nemcsak a szavakat örökíti meg, hanem az író hangszínét, hangsúlyait, hangvételét, hanglejtését, szövegmondási ritmusát is. Egyszerre szöveg és felvétel. A szónoklat szónoklatnak, a siratódal siratódalnak hangzik, és a történet tökéletesen visszahozza elmondójának izgalomtól elfúló mesemondását. Egy allaciánusnak az olvasás szó szerint a múlt megidézése.

Nagy ára van azonban az allaciánus könyvek szépségének. Mivel az olvasás gesztusa egyszeriben fizikai kontaktust is megkíván, a puha, málékony felület minden egyes olvasáskor degradálódik, és az eredeti jelleg némely aspektusa pótolhatatlanul megsemmisül. Az időtállóbb, ezért keményebb felületek alkalmazásakor sajnos az író hangjának finomabb rezdülései elvésznek, ezért efféle másolatok gyártásától az allaciánusok őrizkednek.

Hogy irodalmi örökségüket megóvják, a legértékesebb allaciánus műveket szigorúan elzárt könyvtárakban tartják, ahová csak kevesen nyernek bebocsátást. Az élet furcsa fintoraképpen az allaciánus írók legfontosabb és leggyönyörűségesebb remekműveit igen ritkán olvassák fel, inkább ismerik őket írnokok interpretációjában, akik különleges ünnepségek során meghallgatván a forrásmunkát, igyekeznek a lehető leghívebben reprodukálni azt.

A legnagyobb hatású művekről több száz, sőt ezernyi ilyen interpretáció készül, majd kerül forgalomba, melyek aztán újabb interpretációknak szolgálnak mintául, hogy így újabb és újabb másolatok szülessenek. Az allaciánus tudósok idejük nagy részében ezen különféle verziók hitelességét rangsorolják-vitatják, a tökéletlen másolatok sokszínűségét alapul véve tárgyalják és bizonyítják az eredeti előadó elképzelt hangját, tárják fel az olvasóktól még nem roncsolt ideális könyv valós mibenlétét.

A katzoliaknak az a meggyőződése, hogy a gondolkodás meg az írás egy és ugyanaz a tevékenység.

Mechanikus lények faja ez. Nem tudni pontosan, hogy vajon egy másik (idősebb) faj mechanikus teremtményeiként kezdték-e, vagy egy valaha még szerves faj lelke lakik-e testük burkában, esetleg önerőből fejlődtek ki az élettelen anyagból.

A katzoli test homokóra alakú, és rézből van. A bolygójuk három csillag körüli bonyolult pályán kering, irdatlan árapályerőknek van kiszolgáltatva, amelyek gyötrik, olvasztják a bolygó belső magját, ahonnan lávafolyamok és gőzölgő gejzírek formájában árad a felszínre a hő. A katzoliak napjában többször vizet szivattyúznak testük alsó kamrájába, ahol az lassan felforr, és amikor a lény megmártózik valamelyik lávafolyamban, gőzzé alakul, majd egy szabályozó szelepen, vagyis a homokóra keskeny járatán át a felső kamrába jut, s itt meghajtja a sokféle kütyüt meg kart, melyek a mechanikus lényt életre keltik.

A munkafolyamat vége az, hogy a gőz lehűlvén pára formájában kicsapódik a felső kamra belső falán. A rézfal vájatain lecsorgó cseppek alant összegyűlnek, és a keletkező vízáram egy porózus, karbonos ásványokban gazdag kövön átszűrve kerül ki a testből.

Ebben a kőben lakozik a katzoli lélek. A kőszervben több ezer, sőt milliónyi bonyolult csatornácska kígyózik, és a víz a labirintusban számtalan apró, párhuzamos patakocskává válik szét, csöpögve, folydogálva kanyarog körbe-karikába, így róva fel egyszerű értékeket, amelyek egybeállva a tudat folyamává olvadnak, és gondolatáradatokat löknek a felszínre.

Idővel változik a kőben folydogáló vízmintázat. A régebbi csatornácskák elkopnak és eltűnnek, vagy éppen elzáródnak – így bizonyos emlékek feledésbe merülnek. Ugyanakkor újabb és újabb csatornák születnek, egybekötnek korábban soha össze nem tartozó járatokat, revelációként hatnak, és a testet elhagyó víz a kő távolabbi, fiatalabb végén új lerakatokat képez, ahol ezek a kezdetleges, törékeny miniatűr mészkőkicsapódások a legújabb, legfrissebb gondolatok cseppköveiként kristályosodnak ki.

Amikor egy katzoli szülő a kohóban kikovácsolja gyermekét, utolsó aktusként a saját kőszellemének egy szilánkját áthagyományozza belé, és a gyermek ennek a készen kapott bölcsességnek a hátán nekikezdhet életének. Ahogy a gyermek tapasztalatai halmozódnak, a mag köré növekszik kőagya, egyre bonyolultabbá és kifinomultabbá válik, míg végül ő maga is képes lesz megosztani, így létrehozhatja saját gyermekét.

Vagyis a katzoliak maguk a könyvek. Minden egyes lény hordozza magában, a kőagyában őseinek felhalmozott tudását, az évezredes eróziónak is ellenálló, leginkább idő próbálta gondolatokat. Minden egyes szellem, lélek egy milleniumon átörökölt magból sarjadzik, és az összes gondolat olvasható, látható nyomot hagy.

Élnek a világegyetemben olyan vad és megveszekedett fajok, mint például a hesperások is, amelyek abban lelik örömüket, hogy igyekeznek megszerezni a katzoliak kőagyát. A múzeumaikban és könyvtáraikban közszemlére tett kövek – melyeket a múzeumi felirat egyszerűen „ősi könyv”-nek nevez – a látogatók szemében nem sok jelentéssel bírnak.

Mivel a hódító fajok képesek voltak gondolataikat elválasztani az írástól, makulátlan feljegyzéseket tudtak hátrahagyni, rejtve hagyva mindazon eszmefuttatásokat, melyekbe utódaik beleborzongtak volna.

A kőagyak viszont változatlanul ott csücsülnek az üvegkalitkákban, és csak várják, hogy végre víz csorduljon végig kiszáradt csatornáikon, melytől újra életre kelve olvashatóvá válhatnak.

A hesperások valaha régen szimbólumláncokat írtak, amelyek a beszédhangokat jelenítették meg, de ma már nem vesződnek írással.

Ők mindig is bonyolult kapcsolatot ápoltak az írással, nagy gondolkodóik nem bíztak benne. Egy könyv nem élő szellem, közben pedig annak adja ki magát: szentenciózus kinyilatkozásokat tesz, erkölcsileg ítélkezik, állítólagos történelmi eseményekről számol be, vagy éppen izgalmas történeteket regél… ugyanakkor nem állja ki a faggatózás próbáját, nem tud megfelelni a kételyekre, képtelen igazolni állításait úgy, ahogy egy élő személy.

A hesperások csakis olyankor írták hát le nagy vonakodva a gondolataikat, ha nem lehetett azokat az emlékezet szeszélyeire bízni. Ezerszer szívesebben időztek a beszéd, a vita vagy a szónoklatok miliőjében.

Valamikor harcos és kegyetlen nép volt a hesperásoké. Nagy örömüket lelték a vitákban, de még annál is nagyobbat a háború dicsőségében. Gondolkodóik az előretartás, a fejlődés gesztusaként igazolták hódításaikat és a mészárlásokat: csakis a háborún keresztül lehetett életet lehelni az ősi korokból rájuk hagyományozott, halott szövegek ideáiba, továbbá biztosítani megigazult fennmaradásukat, vagy a jövő irányába finomítani őket. És csakis az olyan ideát volt érdemes őrizgetni, amely győzelemre visz.

Amikor azonban felfedezték a szellemtérképezés és -raktározás titkát, teljes mértékben felhagytak az írással.

Nagy uralkodók, hadvezérek és gondolkodók halálának óráján felfogják a szellemet az elmúló testből. Minden feltöltött ion, minden illanó elektron, minden bizarr és bájos quark egy kristályos anyaszövetbe ágyazódik. Ezek a szellemek így egy örökkévalóságra beledermednek a gazdáiktól való elválás pillanatának állapotába.

Ezen a ponton veszi kezdetét a térképezés. Kartográfusmesterek csapata számos segéd közreműködésével, aprólékos gondossággal felfejt minden egyes minuszkuláris mellékfolyamot, benyomást és sejtést, amik mind elmerülnek a gondolatok hatalmas, egységes folyamában, eképp begyűjtvén a folyam mozgatóerőit, oly nagy kiötlőjük elképzeléseit.

Amint elkészül a térkép, számításokat foganatosítanak a kitapintott pályák folytatólagos vetületének tekintetében, hogy a következő gondolatot szimulálják. A hesperások legzseniálisabb tudósainak energiáit emészti fel a nagy szellemek időbe dermedt, jövendőbe kivetített gondolati terra incognitájának kiismerése és ábrázolása. Életük legproduktívabb éveit szentelik erre a feladatra, és amikor eljön értük a halál, az ő szellemüket is hasonlóképpen felfogják, aztán végtelen hatállyal a jövőbe vetítik.

Ezért nem halnak meg soha a hesperások nagy szellemei. Ha bárki a véleményükre kíváncsi, egyszerűen csak ki kell fejteni a válaszukat a szellemtérképekből. Ezért nincs szükségük könyvekre sem, amelyek halott szimbólumok voltak úgyis, hiszen a múlt bölcsessége mindig velük marad, és egyre csak gondolkodik tovább, vezeti őket.

S minthogy az ősi szellemek szimulálása egyre több idejüket és energiájukat emészti fel, a hesperások – szomszédaik legnagyobb megkönnyebbülésére – kezdenek leszokni a háborúskodásról. Talán tényleg rejlik abban igazság, hogy némelyik könyvnek civilizáló hatása van.

A tulltokok olyan könyveket olvasnak, amelyeket meg sem írtak.

Ezek energialények: a csillagok között kísérteties, éteri szalagokként feszülő, váltakozó mezőpotenciálokból szövődő, villódzó mintázatok. Mikor más fajok űrhajói keresztülhaladnak rajtuk, enyhe huppanásnál többet nem is nagyon éreznek belőlük.

A tulltokok szerint a világegyetemben mindent el lehet olvasni, élő szöveg minden egyes csillag, epikus drámát dalol bennük a túlfűtött gázok gigászi légáramlása, a csillagfoltok rajtuk a központozás, túlnyújtott szófordulatok a koronahurkok, a kitörések pedig hangsúlyosabb részletek, melyek a jeges űr mélységes csendjét igaz csengéssel verik fel. Minden bolygóban ott lüktet egy költemény, a kavargó, férfi és női gázóriások líraian nyújtott, gazdag ritmusában vagy éppen a csupasz sziklák testének kopár, szaggatott staccatójában. És akkor még ott vannak az életteli bolygók, amelyek bonyolult óramű-precizitással összerakottak, és számtalan, visszacsatoló irodalmi hangszerük végtelen visszhangként dalol.

A legnagyobb könyvek azonban a tulltok hit szerint a fekete lyukak eseményhorizontján lapulnak. Amikor egy tulltok belefárad a végtelen, univerzális könyvtár lapozgatásába, egy fekete lyuk irányába sodródik. Ahogy a visszafordulás végpontja felé gyorsul, az elszáguldó gamma- és röntgensugarak kibomlanak, feltárván a végső misztikumot, amelyről egyéb könyvek csak fakó kópiát kínálhatnak. Ez a kötet egyre összetettebbé válik, mind több az árnyalat, és éppen amikor az olvasmány irdatlan hatalmassága maga alá temetné, a távolból figyelő többi tulltok meghökkenten látja, hogy mintha az idő lelassult volna, sőt megtorpant az olvasó számára, és a középpontba zuhanása során, amelyet soha nem érhet el, immár a teljes örökkévalóságon át belemerülhet a szövegbe.

Végre egy könyv, amely legyőzi az időt.

Persze efféle utazásról soha még egyetlen tulltok sem tért vissza, és sokan közülük egyenesen legendának tartják a fekete lyukak olvashatóságának tényét. Egyébként, ha már itt tartunk, sokan magukat a tulltokokat is olvasni nem tudó csalóknak vélik, akik tudatlanságukat vaskos miszticizmussal leplezik.

Akadnak ugyanakkor olyanok is, akik éppen a tulltokok segítségét kérik, hogy tolmácsolják a természet könyveit, amelyek szerintük körbevesznek bennünket. A létrejött értelmezések ellentmondásosak, és a könyvek tartalmát, legfőképpen pedig a szerzőségét megkérdőjelező viták végtelenébe vezetnek.

A könyveket a lehető leggrandiózusabb nagyságrendben olvasó tulltokokkal ellentétben a caru’eek a minuszkulum olvasói és írói.

Az aprócska termetű caru’eek egyike sem nagyobb a mondat végén álló pontnál. Utazásaik során csakis azért keresnek fel másokat, hogy az értelmüket rég elvesztett könyveket, amelyeket a szerzők utódai már nem tudnak elolvasni, megszerezzék maguknak.

Jelentéktelen méretük miatt alig néhány faj akad, aki tartana a caru’eektől, így a legtöbb esetben könnyűszerrel megszerzik, amire szemet vetettek. A Föld népe például kifejezetten a kérésükre adta át nekik az A egyenessel bemetszett táblákat és vázákat, a kipunak nevezett csomóírásos kötegeket és ősi mágneses lemezeket meg kockákat, amelyeket már nem tudtak megfejteni. A hódító háborúskodással felhagyott hesperások néhány ősi követ ajándékoztak a caru’eeknak, amelyek állításuk szerint a katzoliaktól zsákmányolt könyvek lehettek. Sőt, még az egyébként visszahúzódó életet élő untouk is, akik illatokkal és ízekkel írnak, rájuk hagyományoztak pár régi, eltompult könyvet, melyek illata annyira elenyészett, hogy már olvashatatlanná váltak.

A caru’eek meg sem próbálják megfejteni a szerzeményeiket. Nekik a régi, jelentésüktől megfosztott könyvek arra kellenek, hogy a megüresedett térben felépíthessék kifinomult, barokk városaikat.

A vázákba és táblákba metszett rovásokból főútvonalak lettek, ahol az oldalfalakba kaptárszobákat vájtak, méghozzá fraktális szépségűeket. A csomózott zsinegek szálait szétfejtették, majd mikroszkopikus szinten újraszőtték-csomózták, míg végül minden egyes eredeti csomóból ezernyi kisebb csomó bizánci komplexuma vált, ahol ezernyi caru’ee kereskedő rendezhette be üzletét, esetleg egy fiatal caru’ee pár alapíthatott otthont jövendőbeli családja számára. A mágneses lemezeket pedig az élvezet és mulatság csarnokaivá avatták, ahol a kalandvágyó ifjak siklanak naphosszat a fényes felületen, élvezvén a mágneses potenciál folyton lüktető változásait. Éjjelente a mágneses erők áramlását lekövető, apró fények gyúlnak rajtuk, és az ezernyi szerelemre éhes fiatal a régóta holt adatok fényében rophatja párzótáncát.

Mégsem pontos azt mondani, hogy a caru’eek fikarcnyit sem törődnek az értelmezéssel. Amikor a holmikat adományozó fajokból látogatók érkeznek a caru‘eekhoz, óhatatlanul is ismerősnek érzik azok új építményeit.

Amikor például a Föld követeit körbevezették az egyik kipun létrehozott nagy piacon – egy mikroszkóp segítségével természetesen –, szemügyre vehették a jövésmenést, a buzgó adásvételt, hallhatták a számok, értékek, valuták és nyugták sosem szűnő duruzsolását. Az egyik földi, aki a valaha csomózsinegeket létrehozó népek leszármazottja volt, egészen elképedt. Bár nem értette az ősi könyveket, annyit tudott, hogy a kipukat számok és elszámolások nyilvántartására, adó kivetésére, könyvelések vezetésére használták.

Vagy vegyük a katzoliakat, akik azt látták, hogy a caru’eek az elveszett katzoli kőagyból egy kutatóközpontot alakítottak ki. Az aprócska kamrák és csatornák, ahol az ősi, vizes gondolatok csobogtak valaha, most laboratóriumokként, könyvtárakként, tantermekként és új ötletektől hangos előadótermekként születtek újjá. A katzoli küldöttség eredetileg azért jött, hogy ősük szellemét hazavigyék, de abban a meggyőződésben távoztak, hogy minden úgy van jól, ahogy van.

Mintha a caru’eek képesek lennének felfogni a múlt visszhangját, tudattalanul is belebotlanak az elveszettnek hitt jelentés esszenciájába, ahogy a réges-rég írt és elfeledett könyvek romjain építkeznek.

Úgy olvasnak, hogy nem is tudnak róla.

Érzemények csomagocskái izzanak a világegyetem hideg mélységeiben, mint buborékok a végtelen, sötét tengeren. Pörgésükben, bukdácsolásukban hol egybeolvadnak, hol elszakadnak egymástól, s ezalatt kusza, foszforeszkáló spirálnyomokat hagynak, egyedi jeleket, miközben nyugvás nélkül törnek a láthatatlan felszín felé.

Könyveket mindenki gyárt.

Török Krisztina fordítása

ÁLLAPOTVÁLTOZÁS

Rina lefekvés előtt minden este ellenőrizte a hűtőket.

A konyhában kettőt is tartott – külön áramkörön –, az egyik ajtajába fényűző jégadagolót építettek be. A nappaliban lévőt tévéállványként, míg a hálószobait éjjeliszekrényként is használta. A folyosón egy kocka alakú, egyetemi kollégiumokba szánt kis egység kapott helyet. A fürdőszobába, a mosdó alá egy hűtőtáskát tett, melyet minden este friss jéggel töltött fel.

Rina mindegyik hűtőszekrény ajtaját kinyitotta, hogy beléjük pillantson. A hűtök többsége majdnem mindig üresen állt. Ez nem zavarta őt. Nem is akart beléjük pakolni semmit. Az ellenőrzések élet-halál kérdést jelentettek számára. A lelke megőrzése volt a tét.

Ami Rinát érdekelte, az a fagyasztórekesz. Szerette pár másodpercig nyitva tartani az ajtót. Hagyta, hogy a kondenzáció hideg köde szétoszoljon, szerette érezni a hűvös levegőt az ujjain, a mellén, az arcán. Amikor bekapcsolt a motor, bezárta az ajtót.

Mire az összes hűtővel végzett, a lakását megtöltötte a sok motor basszusának kórusa, a mély, magabiztos zúgás, mely a lány számára a biztonság hangja volt.

Rina a hálószobába ment, befeküdt az ágyba és magára húzta a takarókat. A falra gleccserekről és jéghegyekről készült képeket tett, és úgy nézett ezekre, mintha régi barátait ábrázolnák. Volt még egy bekeretezett kép az ágya melletti hűtőn, melyről Amy, az egyetemi szobatársa nézett vissza rá. Már évek óta nem tartották a kapcsolatot, ennek ellenére Rina megőrizte ezt a fényképet.

Kinyitotta az ágya melletti hűtőt, majd az üvegtálcát bámulta, melyen a jégkockáját tartotta. Akárhányszor ránézett, úgy tűnt, egyre kisebb lesz.

Bezárta az ajtót, és kezébe vette a hűtőn heverő könyvet.

Edna St. Vincent Millay:
A barátok, ellenségek és szeretők leveleiből kirajzolódó portré

New York, 1921. január 23.

Drága Viv!

Végre összeszedtem a bátorságomat, és ma elmentem Vincenthez a szállodába. Azt mondta, már nem szeret. Sírtam. Dühös lett, és közölte velem, hogy ha nem tudok uralkodni magom, akár mehetek is. Megkértem, főzzön nekem egy kis teát.

Az a fiú van a dologban, akivel látták. Tudtam. Ennek ellenére borzalmas volt az ő szájából hallani. A kis gonosz.

Elszívott két cigarettát, és felém nyújtotta a dobozt. Nem tudtam elviselni azt a keserű ízt, ezért egy szál után leálltam. Utána odaadta a rúzsát, hogy hozzam rendbe a szám, mintha mi sem történt volna, mintha még mindig a vassari egyetemi szobánkban lennénk.

– Írj nekem egy verset! – kértem. Legalább ennyivel tartozott nekem.

Úgy nézett rám, mintha vitába akart volna szállni, de türtőztette magát. Elővette a gyertyáját, beletette abba a tartóba, amit én készítettem neki, majd mindkét végét meggyújtotta. Akkor volt a leggyönyörűbb, amikor így lobbantotta fel a lelkét. Ragyogott az arca. Sápadt bőre belülről kapott fényt, mint egy kínai lampion, mely rögvest lángra kap. Fel-alá járkált a szobában, mintha le akarná rombolni a falakat. Felhúztam a lábam az ágyra, magam köré tekertem a skarlátpiros kendőjét, és próbáltam nem útban lenni.

Aztán leült az asztalához, és megírta a verset. Amint végzett, elfújta a gyertyát, fukarkodott a maradékkal. A forró viasz szagától újra könnyes lett a szemem. Letisztázta magának a verset, az eredeti példányt pedig nekem adta.

– Tényleg szerettelek, Elaine – mondta. – Most légy jó kislány, és hagyj magamra!

Így kezdődik a verse:

Hol csókolt ajkam, mért, és mennyi ajkat,

már nem tudom, s hogy fejem alá hányan

fektették karjukat az éjszakában:

de most, mikor eső kopog az ablak

üvegjén és kísértet bámul énrám…[2]

Viv, egy pillanatra szerettem volna megragadni és kettétörni a gyertyáját, a kandallóba akartam dobni a darabjait, hogy semmivé olvadjon a lelke. Látni akartam, ahogy a lábam előtt gyötrődik, és az életéért könyörög.

Ehelyett csak az arcába dobtam a verset, és eljöttem.

Egész nap New York utcáit róttam. Nem tudom kiverni a fejemből azt a vad szépségét. Azt kívánom, bár súlyosabb, szilárdabb lenne a lelkem, olyasvalami, ami a földön tartja önmagát. Bárcsak ne ez a toll lenne, ez a pár csúf libatoll a zsebemben, melyeket a magasba emel, és összevissza dobál a Vincent lángja körül támadt szellő! Olyan vagyok, mint egy molylepke.

Elaine

Rina letette a könyvet.

Arra gondolt, mit nem adna azért, ha olyan életet élhetne, melyben képes lenne lángra lobbantani a lelkét, tetszés szerint magához vonzani férfiakat és nőket, ragyogni, ügyet sem vetve a következményekre.

Millay úgy döntött, hogy mindkét végén égetni fogja a gyertyáját, és ragyogó életet élt. Amikor végül csonkig égett, betegen, függőségben és túl fiatalon halt meg. Azonban élete minden egyes napján választhatott: „Ragyogni fogok ma?”

Rina maga elé képzelte a fagyasztó sötét, hideg bábjába ágyazódott jégkockáját. Őrizd meg a nyugalmad! – gondolta. – Zárd ki! Ez az életed. Ez a darabka majdnem halál.

Lekapcsolta a villanyt.

Amikor Rina lelke végre testet öltött, az utószületést felügyelő nővér majdnem lemaradt róla. Egyszerre csak egy jégkocka jelent meg a rozsdamentes acéledényen, az a fajta, amelyik a koktélpartikon csörömpöl a poharakban. Már kezdett körülötte víztócsa képződni. A jégkocka szélei lassacskán lekerekedtek, elmosódtak.

Gyorsan odavitték a vészhelyzeti hűtőegységet, és belerakták.

– Sajnálom – szabadkozott az orvos Rina anyjának, aki újszülött lánya békés arcát nézte.

Nem számít, mennyire gondosan jártak el, mert mégis mennyi ideig akadályozhatták volna meg, hogy a jégkocka olvadásnak induljon? Nem tarthatták csak úgy valahol egy fagyasztóban, utána egyszerűen megfeledkezve róla. A léleknek meglehetősen közel kellett lennie a testhez, máskülönben a test meghalt volna.

A szobában senki sem mondott semmit. A csecsemő körül furcsa, mozdulatlan, csendes volt a levegő. A szavak az emberek torkára fagytak.

Rina egy nagy belvárosi irodaépületben dolgozott a mólók és horgonyzó jachtok mellett, melyeken még sohasem járt. Minden emeleten ablakos irodák helyezkedtek el a falak mentén. A kikötőre néző szobák nagyobbak és szebben bútorozottak voltak, mint a többi.

Az emeletek középső részét a munkafülkék foglalták el. Rináé mellett volt a két nyomtató. A gépek zaja kissé hasonlított a hűtök zümmögésére. Sokan haladtak el Rina mellett, hogy magukhoz vegyék a kinyomtatott dokumentumokat. Olykor megálltak, és elgondolkoztak azon, hogy ráköszönnek az ott üldögélő, csendes lányra, akinek fehér bőre és jeges szőke haja van, s mindig kötött pulóvert terít a vállára. Senki sem tudta, milyen színű a szeme, mert soha nem nézett fel az asztaláról.

Azonban hűvös volt körülötte a levegő, és törékeny csend ölelte őt körül, mely nem vette volna jó néven a zaklatást. Bár mindennap látták a lányt, a legtöbben még a nevét sem tudták. Egy idő után már túl kínos lett volna megkérdezni. Az iroda pezsgő élete rendre feltámadt és alábbhagyott körülötte, az emberek pedig békén hagyták őt.

Rina asztala alatt volt egy kis fagyasztóláda, melyet a cég csak miatta tett oda. A lány minden reggel a fülkéjébe sietett, kicipzárazta a szigetelt élelmiszer-tároló táskát, majd a jégkockákkal teli termoszból óvatosan kiemelte az ő sajátját tartalmazó uzsonnás zacskót, és a fagyasztóládába tette. Ezután felsóhajtott, leült a székére, és várta, hogy lelassuljon a szívverése.

A kikötői kilátással nem rendelkező, apró irodák lakóinak feladata az volt, hogy a számítógépük segítségével választ adjanak a kikötőre néző irodákban dolgozó emberek kérdéseire. Rina munkája pedig abból állt, hogy fogta ezeket a válaszokat, és a megfelelő betűtípust használva beszorította a megfelelő papírlapok megfelelő rubrikáiba. A lapokat ezután visszaküldték a kikötőre néző irodákba. A kis irodákban robotoló emberek olykor túl elfoglaltak voltak, és kazettára diktálták a válaszaikat. Ilyenkor Rina gépelte be a mondataikat.

A lány mindig a fülkéjében ebédelt. Bár kis időre a megbetegedés veszélye nélkül némileg el lehetett távolodni a lélektől, ő szeretett olyan közel lenni a fagyasztóládájához, amennyire csak tudott. Amikor néha el kellett mennie, hogy egy másik emeleten lévő irodába vigyen egy borítékot, rémképek jelentek meg előtte hirtelen áramkimaradásokról. Ilyenkor lélekszakadva sietett vissza a helyére a folyosókon keresztül, hogy újra a láda biztonságos közelében legyen.

Rina próbálta elhessegetni a gondolatot, hogy az élet igazságtalan volt vele szemben. Ha a hűtő feltalálása előtt született volna, nem marad életben. Nem akart hálátlan lenni. De néha azért nehezére esett.

Munka után nem ment táncolni a többi lánnyal, randevúra sem készülődött. Otthon töltötte az estéit, és emlékiratokat olvasott, hogy belefeledkezzen mások életébe.

Reggeli séták T. S. Eliottal: Emlékirat

1958 és 1963 között Eliot tagja volt egy olyan bizottságnak, mely a szertartáskönyvbeli Zsoltárok könyve kijavítását tűzte ki célul. Ekkorra már meglehetősen törékennyé vált, és egyáltalán nem fogyasztott a kávésdoboza tartalmából.

Az egyetlen kivételre akkor került sor, amikor a bizottság a 23. zsoltár helyesbítésén dolgozott. Négy évszázaddal korábban Coverdale püspök meglehetősen szabadon fordította le az eredeti héber szöveget. A bizottság egyetértett abban, hogy a zsoltár központi metaforáját a „mély sötétség völgye” kifejezés adja vissza megfelelően.

Azon a megbeszélésen Eliot főzött egy csészével a kávéjából, amire már hónapok óta nem került sor. Az a gazdag, sötét aroma felejthetetlen volt számomra.

Belekortyolt a kávéjába, majd ugyanolyan megbabonázó hangon, mint amilyennel az Átokföldjét olvasta fel régen, elszavalta a hagyományos változatot, mely minden angol vérébe beitta magát: „Még ha a halál árnyékának völgyében járok is, nem félek a gonosztól.”

A bizottság egyhangúlag megszavazta Coverdale fordításának megtartását, hiába cicomázta fel kissé az eredetit.

Azt hiszem, mindig meglepte az embereket, milyen erősen ragaszkodott Eliot a hagyományokhoz, az anglikán egyházhoz, és hogy mennyire áthatotta a lelkét az angol nyelv.

Talán ez volt az utolsó alkalom, amikor Eliot megízlelte a lelkét, és azóta sokszor kívánom, bár újra érezhetném azt az aromát: azt a keserű, égett, elfojtással teli illatot. Nemcsak egy igazi angol szelleme lakozott benne, hanem a költészet lángelméjéé is.

Kávéskanállal mérni egy életet – gondolta Rina –, néha borzalmas lehetett. Talán emiatt nem volt Eliotnak humorérzéke.

Ám a maga nemében nagyszerű dolognak számított a kávésdobozban leledző lélek. Felfrissítette az őt körbelengő levegőt, így mindenki éberen, figyelmesen, nyitottan és fogékonyan hallgatta az Eliot hangján megszólaló, nehéz és sűrű verssorok rejtelmeit. Lelke illata nélkül Eliot nem tudta volna megírni a Négy kvartettet, a világ pedig megérezte volna ezt. A lelke minden szót fegyverré változtatott, csípős ízt hagyott utánuk, mintha valami mélységesen jelentőségteljes dolog folyt volna le az emberek torkán.

Úgy szeretném, ha énekelnének nekem a sellők! – gondolta Rina. – Vajon erről álmodott Eliot, miután lefekvés előtt megitta a kávéját?

Sellők helyett aznap éjjel gleccserek jelentek meg a lány álmában. Kilométereken keresztül csak jeget látott, mely legfeljebb több száz év alatt olvadna el. Bár álmában életnek semmi nyomát nem fedezte fel, Rina mosolygott. Ez az ő élete volt.

Az első nap, amikor az új férfi megjelent a munkahelyén, Rina rögtön tudta, hogy a jövevény nem fog sokáig a neki kijelölt irodában maradni.

Inge már pár éve kiment a divatból, és arra sem vette reggel a fáradságot, hogy kibokszolja a cipőjét. Az irodája annak a folyosónak a végén volt, amelyről Rina fülkéje nyílt. Az iroda kicsinek számított, egyetlen ablaka a szomszédos épületre nézett. A névtábla szerint JIMMY KESNOW volt az új tulajdonosa. Minden jel arra mutatott, hogy Jimmy is csak egy névtelen, nagyravágyó, kiábrándult fiatal férfi lesz, aki mindennap keresztülvág az épületen.

Azonban Jimmy volt a lehető legfesztelenebb ember, akivel Rina valaha is találkozott. Bárhol járt, úgy viselkedett, mintha mindig is odatartozott volna. Nem beszélt sem hangosan, sem gyorsan, de a csevegések és a társaságok helyeket nyitottak meg előtte. Csak pár szót mondott, ám az emberek mindig nevettek rajta, és utána kicsit ők is szellemesebbnek érezték magukat. Jimmy rájuk mosolygott, ők pedig boldogabbnak, vonzóbbnak és szebbnek érezték magukat ettől. Egész délelőtt ki-be járkált az irodájából, sikerült céltudatosnak, egyben kellően gondtalannak is látszania ahhoz, hogy megálljon cseverészni. Miután elment, nyitva maradtak az irodák ajtajai, és a bent ülő emberek nem éreztek késztetést arra, hogy bezárkózzanak.

Rina észrevette, hogy a szomszédos fülkében dolgozó lány mindig kicsinosítja magát, ha meghallja Jimmy hangját a folyosó felől.

Már felidézni is nehezére esett, milyen élet zajlott az irodában Jimmy megjelenése előtt.

Rina tudta, hogy az ilyen jellemzőkkel bíró fiatal férfiak nem maradnak sokáig a kis zugokban, melyek ablaka egy sikátorra nyílik. A hozzá hasonlók kikötői kilátással rendelkező irodába vagy másik emeletre költöztek. Rina úgy képzelte, Jimmy lelke talán egy ezüstkanál lehet, melynek semmit nem kell tennie azért, hogy káprázatos és kívánatos legyen.

Jeanne d’Arc pere

„Esténként Jeanne a katonákkal együtt aludt a földön. Amikor levette a páncélját, elénk tárult a keble. Gyönyörű volt. Ennek ellenére egyszer sem korbácsolta fel a nemi ösztöneimet.”

„Jeanne dühbe gurult, amikor a katonák a jelenlétében káromkodtak, vagy a testi vágyakról beszéltek. Mindig a kardjával kergette el azokat a nőket, akik a katonákat követték, kivéve akkor, ha a katona megfogadta, hogy feleségül veszi a nőt.”

„Jeanne tisztasága a lelkéből fakadt, melyet mindig a testén viselt, akár csatába lovagolt, akár lefekvéshez készülődött. A lelke egy bükkfaág volt. Nem messze szülőfalujától, Domrémytől, egy forrás mellett öreg bükkfa állt, melynek a Hölgyek fája nevet adták. Jeanne lelke ebből a fából származott. Azok, akik gyerekkorában is ismerték, megesküdtek rá, hogy Jeanne lelke ugyanolyan illatot árasztott, mint a Hölgyek fája melletti forrás.”

„Akinek csak bűnös gondolata támadt Jeanne jelenlétében, az mind megtapasztalta, hogy ez a láng azonnal elaludt a szűz lelkének hatására. Így Jeanne tiszta maradt, esküszöm, hogy az igazat mondom, pedig néha ő is meztelen volt, akár a többi katona.”

– Szia! – köszönt rá Jimmy. – Mi a neved?

– Jeanne – felelt Rina. Elpirult és letette a könyvét. – Akarom mondani, Rina.

Nem pillantott fel, az asztalán lévő félig elfogyasztott salátára szegezte a tekintetét. Azon gondolkozott, nincs-e valami a szája szélén. Meg akarta törölni a szalvétával, de arra jutott, hogy azzal túlságosan felhívná magára a figyelmet.

– Tudod, egész reggel kérdezgettem a többieket az irodában, de senki sem tudta megmondani, mi a neved.

Bár Rina tisztában volt e ténnyel, kissé elszomorodott, mert ezzel talán kiábrándította a férfit. Megvonta a vállát.

– De most már tudok valamit, amit itt senki más – tette hozzá Jimmy, és úgy beszélt, mintha Rina egy csodálatos titkot árult volna el neki.

Lentebb vették végre a légkondit? – gondolkozott a lány. – Nincs olyan hideg, mint általában. Azt fontolgatta, leveszi a pulóverét.

– Helló, Jimmy! – szólt oda a Rina melletti fülkét elfoglaló lány. – Gyere, megmutatom azokat a képeket, amikről a múltkor meséltem!

– Később még beszélünk – búcsúzott el Jimmy mosolyogva.

Ezt Rina onnan tudta, hogy felpillantott rá, az arcára nézett, és rájött, hogy a férfi akár még jóképű is lehet.

Római legendák

Cicero egy kaviccsal született. Ezért senki sem számított arra, hogy valaha is sokra viheti.

Cicero a kaviccsal a szájában gyakorolta a nyilvánosság előtti beszédet. Néha majdnem a torkán akadt. Megtanult egyszerű szavakat és érthető mondatokat használni. Megtanulta a szájában lévő kavicson túlra is kiterjeszteni a hangját, artikulálni és tisztán beszélni akkor is, amikor a nyelve cserbenhagyta.

Ő lett kora legnagyobb szónoka.

– Sokat olvasol – jegyezte meg Jimmy.

Rina bólintott. Aztán rámosolygott a férfira.

– Még soha nem láttam ilyen árnyalatú kék szemet – vallotta be Jimmy, miközben egyenesen Rina szemébe nézett. – Olyan, mint a jégpáncél alatti tenger.

Mindezt csak úgy odavetette, mintha a nyaralásáról vagy egy nemrég látott filmről beszélt volna. A lány ebből tudta, hogy őszinte szavakat hallott, és úgy érezte, elárult a férfinak egy másik titkot is, melynek létezésével eddig maga sem volt tisztában.

Egyikük sem mondott semmit. Ez általában kínos helyzetnek számítana. Ugyanakkor Jimmy egyszerűen csak nekidőlt a fülke falának, és csodálva nézte a Rina asztalán halmozódó könyveket. Befészkelte magát a csendbe, zavartalanul átadta magát neki. Így hát Rina is megelégedve hagyta, hogy a csend tovább folytatódjon.

– Ó, Catullus! – kiáltott fel Jimmy, és kezébe vette az egyik könyvet. – Melyik vers a kedvenced?

Rina elgondolkozott a válaszon. Túl merésznek tűnt volna azt mondani, hogy az Éljünk, Lesbia, éljünk és szeressünk.[3] Túlságosan szemérmes volt hozzá, hogy azt felelje: Kérded, Lesbia: vajjon mennyi csókod.[4]

Gyötrődve kereste a megfelelő választ.

Jimmy várt, nem siettette.

Rina nem tudott dönteni. Megpróbált mondani valamit, bármit, de semmilyen hang nem jött ki belőle. Egy kavics volt a torkában, egy jéghideg kavics. Mérges lett magára. Biztosan úgy festett a férfi szemében, mint egy idióta.

– Bocsánat – szólt közben Jimmy –, de Steve integet, hogy menjek be az irodájába. Később még folytatjuk.

Amy és Rina egy szobában laktak az egyetem alatt. Amy volt az egyetlen ember, akit Rina valaha is sajnált. A lelkét egy doboz cigaretta őrizte.

Ám ez a lány nem úgy viselkedett, mint aki sajnálatot várt volna másoktól. Mire Rina megismerte őt, Amy már több mint a doboza felét kiürítette.

– Mi történt a többivel? – kérdezte tőle halálra rémültem.

El sem tudta képzelni, hogy ő is ilyen könnyelműen bánjon az életével.

Amy azt szerette volna, ha Rina esténként eljár vele szórakozni, táncolni, inni, ismerkedni, de ő folyton visszautasította.

– Tedd meg a kedvemért! – kérte Amy. – Sajnálsz engem, nem? Akkor azt kérem, hogy gyere el velem, csak egyszer!

Amy egy bárba vitte a barátnőjét. Rina egész úton magához szorította a termoszt, melyet Amynek szinte erőszakkal kellett tőle elvennie. Ezután beledobta a jégkockát egy feles pohárba, és azt mondta a pultosnak, hogy tartsa hidegen a fagyasztóban.

– Próbálj úgy viselkedni, mint aki jól érzi magát, oké?

Amikor odament hozzájuk egy fiú, Amy kivett egy cigarettát a dobozából.

– Látod ezt? – kérdezte a fiút. Szeme villogott a pult mögötti neonlámpa fényében. – Most azonnal rágyújtok. Ha még azelőtt meg tudod nevettetni a barátnőmet, hogy elszívnám az egészet, ma este veled megyek haza.

– Mi lenne, ha mindketten velem tartanátok?

– Persze – felelte Amy. – Miért ne? De jobb, ha máris elkezdesz sziporkázni!

Meggyújtotta öngyújtójával a cigarettát, és hosszan beleszívott. Hátravetett fejjel magasra fújta a füstöt.

– Ezért élek – suttogta Rinának fókuszálatlan, vad pupillákkal. – Az egész élet egy kísérlet.

Füst áramlott ki az orrán keresztül, ami köhögésre késztette barátnőjét. Rina rábámult. Aztán a fiú felé fordult. Kissé kótyagosnak érezte magát. A fiú arcán lévő görbe orr egyszerre tűnt viccesnek és szomorúnak.

Amy lelke ragályos volt.

– Féltékeny vagyok – mondta másnap reggel Rinának. – Nagyon szexi a nevetésed.

Rina elmosolyodott ennek hallatán.

A fiú mélyhűtőjében talált rá a jégkockájára. Hazavitte magával a feles poharat.

Ennek ellenére ez volt az utolsó alkalom, hogy a barátnőjével tartott.

Az egyetem után megszakadt köztük a kapcsolat. Amikor Rinának eszébe jutott Amy, azt kívánta, bár valamilyen csoda folytán újra tele lenne a cigarettás doboza.

Rina szemmel tartotta a papíráradatot, melyet a mellette lévő nyomtatók termeltek. Tudta, hogy Jimmy hamarosan egy fentebbi emeleten lévő irodába fog költözni. Nem maradt sok ideje.

Hétvégén vásárolni ment. Gondosan válogatta ki a ruhákat. A jégkék volt az ő színe. A körmét is úgy csináltatta meg, hogy passzoljon a szeméhez.

A szerdára esett a választása. Az embereknek általában több beszédtémájuk akadt a hét elején és a végén. Vagy arról diskuráltak, mivel töltötték a hétvégéjüket, vagy arról, mit terveznek a következő napokban. Szerdán nem nagyon volt miről beszélgetni.

Rina magával vitte a feles poharát, hogy szerencsét hozzon neki, és mert azt könnyen le lehetett hűteni.

Ebéd után szánta rá magát a cselekvésre. Délutánra sok munka maradt még, és ekkorra kezdett alábbhagyni a pletykálkodás.

Kinyitotta a hűtőláda ajtaját, kivette belőle a lehűtött feles poharat meg a jégkockáját tartalmazó uzsonnás zacskót. Áttette a pohárba a jégkockát. Az üveg fala rögtön bepárásodott.

Levette a pulóverét, kezébe fogta a poharat, és elindult Jimmy irodája felé.

Arra haladt, amerre kisebb csoportokat pillantott meg – a folyosón, a nyomtatóknál, a kávéfőzők mellett. Ahogy közeledett, az emberek hirtelen úgy érezték, lehűlt a levegő, és egy időre a torkukon akadt a szó. A szellemes megjegyzések ekkor laposnak, ostobának hatottak. A szóváltások elhaltak. Egyszeriben mindenkinek eszébe jutott, mennyi munka vár még rá, majd valamilyen kifogást keresve odébbálltak. Az irodák ajtajai bezárultak, amikor Rina elhaladt előttük.

Addig sétálgatott, amíg a folyosók el nem csendesedtek, és csak Jimmy irodájának ajtaja maradt nyitva.

Belenézett a pohárba. Az alján kis víztócsa keletkezett, melyen hamarosan már úszni fog a jégkocka.

Sietnie kellett, de még volt ideje.

Csókolj meg, mielőtt eltűnök…

Letette a poharat Jimmy irodájának ajtaja elé. Nem vagyok olyan, mint Jeanne d’Arc.

Besétált az irodába, és bezárta maga mögött az ajtót.

– Szia! – köszönt.

Most, hogy egyedül maradt a férfival, nem tudta, mitévő legyen.

– Helló! Olyan csendes ma minden. Mi lehet az oka?

– Si tecum attuleris bonam atque magnam cenam, non sine candida puella – bökte ki Rina. – Ám az ebédet hoznod kell magaddal… de főként, jól jegyezd meg, szép leánykát.[5] Ez az. Ez a kedvenc versem.

Félénk volt, de melegséget érzett magában. Semmilyen súly nem nehezítette el a nyelvét, eltűnt a kavics a torkából. Lelke az ajtón kívül maradt, ám nem szorongott emiatt. Nem számolta visszafelé a másodperceket. Az életét tartalmazó feles pohár egy másik időhöz, egy másik helyhez tartozott.

– Et uino et sale et omnibus cachinnis – egészítette ki Jimmy. – Pompás ebédet, bort és víg kacajt is.

Rina észrevette az asztalon heverő sószórót. A sótól ínycsiklandó lesz a legízetlenebb étel is. A só olyan, mint a beszélgetésekben az élc és a nevetés. A só kivételessé teszi a hétköznapit, és csodálatossá az egyszerűt. A só volt Jimmy lelke.

És a sótól nehezebben fagy meg a víz.

Rina felnevetett.

Kigombolta a blúzát. A férfi már emelkedett is fel a székéből, hogy megállítsa. Rina megrázta a fejét, és rámosolygott.

Nincs gyertyám, amit mindkét végén égethetnék. Nem kávéskanállal fogom kimérni az életem. Nincs nálam forrásvíz, hogy azzal csitítsam a vágyakat, mert magam mögött hagytam a fagyott darabkányi majdnem halálomat. Amim van, az az életem.

– Az egész élet egy kísérlet – jelentette ki.

Levette a blúzát, és kilépett a szoknyájából. Jimmy most már láthatta a hétvégi bevásárlás eredményét.

A jégkék volt Rina színe.

Emlékezett arra, hogy nevetett, és Jimmy nevetésére is. Erősen koncentrált, hogy minden egyes érintést és felgyorsult lélegzetvételt megjegyezzen. Amire nem akart emlékezni, az az idő volt.

Az ajtón túl lévő emberek zaja egyre erősebb lett, majd fokozatosan alábbhagyott. Lármájuk ott lebegett az irodában.

Hol csókolt ajkam, mért, és mennyi ajkat, jutott eszébe, majd észrevette, hogy újra teljes csend honol az irodán kívül. A szobába beeső napfény vörös árnyalatot vett fel.

Rina felállt, kibontakozott Jimmy öleléséből, felvette a blúzát, és belelépett a szoknyájába. Kinyitotta az ajtót, a küszöbnél felemelte a poharat.

Csak nézte, kétségbeesetten nézte, hátha megcsillan benne a jég ezüstje. A legkisebb kristály is elég lett volna. Élete végéig gondoskodna arról, hogy fagypont alatt maradjon, és élete végéig eltengődne ezen az emléken, ezen az egy napon, amikor életben volt.

Azonban a pohárban csak vizet talált. Átlátszó, tiszta vizet.

Azt várta, mikor áll le a szívverése, mikor hagy fel a lélegzéssel a tüdeje. Visszament Jimmy irodájába, hogy a férfi szemébe nézhessen, miközben haldoklik.

Nehéz lenne megfagyasztani a sós vizet.

Melegnek, hívogatónak, nyitottnak érezte magát. Beáramlott valami a szíve leghidegebb, legnémább, legüresebb zugaiba, és a hullámok robajlásával töltötte meg a fülét. Arra gondolt, olyan sok mindent szeretne mondani a férfinak, hogy soha többé nem lesz ideje az olvasásra.

Drága Rina!

Remélem, jól vagy. Rég nem láttuk egymást.

Gondolom, most elsőként az jár a fejedben, hány cigarettám van még. Nos, a jó hír az, hogy leszoktam a dohányzásról. A rossz hír pedig, hogy hat hónappal ezelőtt szívtam el az utolsó szálat.

De látod, még mindig életben vagyok.

A lélek nagyon furfangos dolog, Rina, és én azt hittem, már mindent tudok róla. Egész életemben meg voltam győződve arról, hogy a vakmerőség a sorsom, és hogy életem minden pillanatát kockára kell tennem. Azt hittem, ez az út van számomra kijelölve. Csak akkor éreztem úgy, hogy életben vagyok, amikor meggyújtottam a lelkem egy darabját, és abban reménykedtem, történik majd valami rendkívüli, mielőtt a láng és a hamu eléri az ujjaimat. Ilyenkor mindig éberen figyeltem, a fülembe hatoló minden rezgésre, a szemembe jutó minden színfoltra érzékenyen reagáltam. Olyan volt az életem, mint egy óra, amely visszafelé számlálja az időt. A cigaretták között eltelt hónapok csak ruhapróbák voltak az igazi előadások előtt, ráadásul húsz fellépésre köteleztem el magam.

Már csak egy cigim maradt, amitől halálra rémültem. Valami utolsó nagy fejetlenséget terveztem, hogy látványosan távozzak. De amikor elérkezett az idő, hogy elszívjam az utolsó szálat, inamba szállt a bátorságom. Amikor rádöbbensz arra, hogy az után az utolsó lélegzetvétel után meghalsz, hirtelen remegni kezd a kezed, és nem tudod rendesen megtartani a gyufát, vagy meggyújtani az öngyújtót a hüvelykujjaddal.

Egy tengerparti buliban eszméletlenre ittam magam. Valakinek szüksége volt a nikotinra, ezért átkutatta a táskámat, és megtalálta az utolsó cigimet. Mire felébredtem, már csak az üres doboz hevert mellettem a homokban, és egy apró rák talált benne új otthonra.

Ahogy mondtam, nem haltam meg.

Egész életemben azt hittem, azokban a cigarettákban van a lelkem, és soha eszembe sem jutott a doboz. Soha nem vettem észre igazán azt a csendes kis papírtokot, ami egy darabka ürességet vett körbe.

Az üres doboz a házadba tévedt pókok átmeneti otthona, akiket ki akarsz vinni a szabadba. Ebbe rakod az aprót, a leesett gombot, a tűt, a cérnát. Viszonylag jól használható rúzs, szemceruza és arcpirosító tárolására is. Bármire nyitott, amit bele akarsz tenni.

És én is így érzem magam: nyitottnak, gondtalannak, alkalmazkodónak. Igen, az élet most már tényleg csak egy kísérlet. Mi lehet a következő lépésem? Akármi.

De ahhoz, hogy eljussak idáig, először el kellett szívnom a cigarettákat.

Ami velem történt, az egy állapotváltozás volt. Amikor a lelkem egy pakli cigiből egy dobozzá alakult át, felnőttem.

Arra gondoltam, írok neked, mert önmagamra emlékeztetsz. Azt hitted, érted a lelked, és úgy gondoltad, tisztában vagy vele, hogyan kell élned az életedet. Úgy véltem, tévedsz, ám én sem tudtam a helyes megoldást.

De most már tudom. Szerintem készen állsz egy állapotváltozásra.

Örök barátod:

Amy

Ballai Mária fordítása

TÖKÉLETES PÁROSÍTÁS

Sai Vivaldi „Il Sospetto” elnevezésű, lelkesítő c-moll hegedűversenyének első taktusára ébredt.

Egy percig még mozdulatlanul feküdt, hagyta, hogy átjárja a zene, akár a gyengéd csendes-óceáni szellő. A szobát világosság öntötte el, miközben a reluxák fokozatosan megnyíltak a napfény előtt. Tilly pontosan egy felületes alvási ciklus végén, a megfelelő időben keltette fel. Sai remekül érezte magát: friss volt és optimista, készen arra, hogy kipattanjon az ágyból.

Így is tett hát.

– Tilly, ez aztán mesterien kiválasztott ébresztő volt!

– Mi sem természetesebb – szólalt meg Tilly az éjjeliszekrényen lévő kamerán és hangszórón keresztül. – Ki ismerné nálam jobban az ízlésedet és a kedélyállapotaidat?

A hang mesterséges volta ellenére nem nélkülözte az érzelmeket és a játékosságot.

Sai a zuhanyzóba ment.

– Ne feledd, ma az új cipődet kell felvenned! – figyelmeztette Tilly a mennyezetbe épített kamerából és hangszóróból.

– Miért?

– Munka után randid van.

– Ó, az új lány… A csudába, mi is a neve? Tudom, hogy mondtad már…

– Munka után felvilágosítalak. Biztos vagyok benne, hogy tetszeni fog. A kompatibilitási indexetek nagyon magas. Szerintem legalább hat hónapig szerelmes leszel.

Sai már várta a találkozást. Tilly mutatta be őt az előző barátnőjének is, és az a kapcsolat csodásan alakult. Az utána következő szakítás természetesen borzalmas volt, de Tilly átsegítette a nehezén. Sai úgy érezte, érzelmileg továbbfejlődött, és egy hónapnyi egyedüllét után készen áll egy új kapcsolatra.

De előtte még várt rá egy munkanap.

– Mit ajánlasz ma reggelire?

– Tizenegy órakor kezdődik az első megbeszélésed a Davis-üggyel kapcsolatban, tehát a cég fogja állni az ebédedet. Egy könnyű reggelit javaslok, talán elég lesz egy banán is.

Sai izgatott volt. A Chapman Singh Stevens & Rios összes jogi asszisztense az ügyfelek társaságában elköltött ebédekért élt, melyeket a cég saját séfje készített el.

– Van még időm, hogy főzzek magamnak egy kávét?

– Van. Ma reggel nem nagy a forgalom. De azt javaslom, menj el inkább erre az új smoothie-s helyre, ami egyébként is útba esik. Tudok neked kupont szerezni.

– De most tényleg egy kávéra vágyom.

– Bízz bennem, imádni fogod a smoothie-t!

Sai mosolygott, miközben elzárta a zuhany csapját.

– Jól van, Tilly. Te mindig jobban tudsz mindent.

Bár a kaliforniai Las Aldamasra ismét egy kellemes, napsütéses reggel virradt – húsz fokot mutatott a hőmérő –, Jenny, Sai szomszédja vastag télikabátot, síszemüveget és hosszú, sötét színű sálat viselt, mely eltakarta a haját és az arca nagy részét.

– Azt hiszem, már megmondtam, hogy nem szeretném ott látni azt az izét – emlékeztette a lakásából épp kilépő férfit. Hangját valamilyen elektronikus szűrő torzította. Sai kérdőn nézett rá, mire ő a férfi ajtaja fölötti kamerára mutatott.

Jennyvel beszélgetni olyan volt, mint a nagymamája ismerőseivel, akik makacsul elutasították, hogy centilliós e-mailt használjanak, vagy létrehozzanak egy MindentOszt-fiókot, mert attól tartottak, „a számítógép” tudni fog „minden lépésükről”. Csakhogy, már amennyire meg lehetett állapítani, Jenny egyidős lehetett vele. Ő is digitális bennszülöttként nőtt fel, de valahogy nem tette magáévá a megosztás ethoszát.

– Jenny, erről nem nyitok vitát veled. Jogom van bármit felszerelni a saját ajtóm fölé. És azt akarom, hogy Tilly szemmel tartsa a bejáratot, amikor nem vagyok itthon. A 308-as lakásba épp múlt héten törtek be.

– Csakhogy, mivel közös a folyosónk, a kamerád azt is rögzíti, kik járnak hozzám.

– És?

– Nem akarom, hogy Tilly tudjon a közösségi kapcsolataimról.

Sai a szemét forgatta.

– Mi rejtegetnivalód van?

– Nem ez a lényeg.

– Igen, igen, a polgári szabadságjogok, az általános szabadság, a magánélet, bla-bla-bla…

Sai mostanra megelégelte a Jennyhez hasonló emberekkel folytatott szóváltásokat. Már számtalanszor elmondta ugyanazt: A Centillió nem valami nagy és félelmetes kormánygépezet, hanem egy magánvállalat, amelynek mottója történetesen ez: „Tegyük jobbá a dolgokat!” Ha valaki a kőkorszakban akar élni, még nem jelenti azt, hogy a többiek ne élvezhetnék a mindenütt jelen levő számítástechnikával járó előnyöket.

Oldalazva megkerülte a bebugyolált női alakot, hogy eljusson a lépcsőig.

– Tilly nem csak azt mondja meg, mire van szükséged – kiáltott utána Jenny. – Azt is megmondja, mit gondolj. Tudod még egyáltalán, hogy mit akarsz igazából?

Sai egy pillanatra megtorpant.

– Nos? – forszírozta a lány.

Micsoda nevetséges kérdés! Ez épp az az álintellektuális, technológiaellenes, üres fecsegés, amit a Jennyhez hasonló emberek a mélyenszántó gondolatokkal tévesztenek össze.

Továbbment.

– Nyomoronc – motyogta; közben arra számított, Tilly megszólal majd a fülhallgatón keresztül, és valamilyen viccel deríti jobb kedvre.

Azonban a készülék néma maradt.

Tillyvel az élet olyan volt, mintha övé lenne a világ legjobb titkárnője.

– Hé, Tilly, nem emlékszel, hova tettem a Wyoming-aktát, amiben az a furcsa nevű cég szerepelt? És az F fúzió papírjait, ami olyan fél éve lehetett?

– Hé, Tilly, tudnál nekem szerezni egy űrlapot a 131. cikkely bekezdéseihez? Kérlek, figyelj arra, hogy olyan legyen, amilyet a Singhnél dolgozó kezdő jogászok is használnak!

– Hé, Tilly, tárold el ezeket a papírokat! Rendeld hozzájuk a „Chapman”, „a vásárlónak kedvez” és a „csak akkor, ha rendes az ügyvéd” címkéket!

A Chapman Singh egy ideig nem engedte, hogy az alkalmazottaik használják Tillyt az irodában, mert előnyben részesítették a szabadalmazott, mesterséges intelligenciára épülő vállalati rendszerüket. Azonban túl nehéznek bizonyult rákényszeríteni a dolgozókat, hogy mereven elkülönítsék a munkahelyi dolgaiktól a személyes naptárjukat, ajánlásaikat. Amint pedig maguk a cégvezetők is meg-megsértették a szabályokat, azaz a benti ügyeikben Tillyhez fordultak segítségért, az informatikai osztálynak támogatást kellett ehhez biztosítani.

A Centillió ezt követően megfogadta: egy biztonságos módszerrel titkosítják az összes vállalati eredetű adatot, és nem szereznek általuk versenyelőnyt – kizárólag arra használják fel ezeket, hogy jobb ajánlásokat tudjanak tenni a Chapman Singh alkalmazottai számára. Elvégre a Centillió a következőképp fogalmazta meg küldetését: „Rendszerezzük a világ információit, hogy nemesebbé tegyük az emberi fajt”. És mi szolgálhatná jobban e célt, mint az, ha hatékonyabbá, eredményesebbé és kellemesebbé teszik a munkát?

Ebéd közben Sai nagyon szerencsésnek érezte magát. El sem tudta képzelni azt a robotolást, amiben Tilly megjelenése előtt lett volna része.

Munka után Tilly egy virágboltba kalauzolta Sait – természetesen ide is volt kuponja. Ezután, amikor a férfi az étterem felé tartott, elmondta neki, mit kell tudnia a lányról, Ellenről: iskolák, MindentOszt-profil, előző barátok/barátnők értékelései, érdeklődési kör, kedvelt/utált témák és természetesen képek – több tucat fénykép, melyeket Tilly talált meg és gyűjtött össze a netről. Sai mosolygott. Tilly igazat mondott. Ellen pontosan az esete.

Közhelyszámba ment, hogy amiről az ember nem merne beszélni a legjobb barátjának se, arra nyugodtan rákeres a Centillión. Tilly mindent tudott arról, milyen nőket talál Sai vonzónak, mivel megfigyelte, miféle képeket és videókat nézeget késő este, miközben „csak én” üzemmódba kapcsolja a böngészőjét.

És természetesen Tilly épp olyan jól ismerte a kiszemelt lányt, mint amennyire Sait, így tudta, hogy a férfi is pontosan Ellen esete lesz.

Ahogy előre megjósolta, kiderült: ugyanazokat a könyveket, filmeket és zenéket szeretik. Arról is egyezett a véleményük, hogy mennyire kell keményen dolgozni az életben. Nevettek egymás viccein. Feltöltődtek a másik társaságában.

Sai elcsodálkozott Tilly képességein. Négymilliárd nő él a bolygón, és úgy tűnik, ő megtalálta a tökéletes párosítást. Olyan volt, mint a régi időkben megnyomni a Centillió „Bízom benned” gombját, azzal a tudattal, hogy ezután pont a neki megfelelő weboldalon lyukad majd ki.

Sai érezte, lassacskán szerelembe esik, továbbá azt is sejtette, hogy Ellen hamarosan megkéri, töltse nála az éjszakát.

Bár minden pompásan alakult, ha teljesen őszinte akart lenni magával, be kellett ismerje, hogy nem annyira izgalmas és csodás az este, mint várta. Tény, hogy az egész valóban zökkenőmentesen haladt, de talán egy hangyányit túl zökkenőmentesen is. Olyan volt, mintha már mindent tudtak volna egymásról, amit csak lehet. Semmi meglepetés, hiányzott az igazán új dolgok felfedezésének izgalma.

Más szóval, a randevú kicsit unalmasnak bizonyult.

Miközben Sai gondolatai elkalandoztak, alábbhagyott a beszélgetés lendülete. Egymásra mosolyogtak, és egyszerűen csak próbálták élvezni a csendet.

Ebben a pillanatban Tilly hangja áradt ki Sai fülhallgatójából.

– Esetleg kérdezd meg, szereti-e a mai japán desszerteket! Tudok egy jó helyet.

Sainak feltűnt, hogy bár eddig ő maga sem volt ennek tudatában, hirtelen megkívánt valami édes ínyencséget.

Tilly nem csak azt mondja meg, mire van szükséged. Azt is megmondja, mit gondolj.

Sai tétovázott.

Tudod még egyáltalán, hogy mit akarsz igazából?

Próbálta rendezni az érzéseit. Talán annak ellenére, hogy ő nem is tudott róluk, Tilly rájött a vágyaira? Vagy épp Tilly ültette el a fejében a gondolatot?

Nos?

Amikor Tilly megtörte a csendet… az olyan volt, mintha nem bízott volna abban, hogy gazdája egyedül is elboldogul a randevún. Mintha azt gondolta volna, Sai nem tudja, mit mondjon vagy tegyen az ő közreműködése nélkül.

Hirtelen ingerült lett. Ez tönkretette a pillanatot.

Úgy bánnak velem, mint egy gyerekkel.

– Tudom, hogy neked is tetszeni fog. Ráadásul van hozzá kuponom.

– Tilly, kérlek, állj le a megfigyeléssel, és kapcsold ki az automatikus javaslatokat!

– Biztosan ezt akarod? Ha nem folyamatos a megosztás, hiányos lesz a profilod…

– Igen, ezt akarom. Kérlek, kapcsolj ki!

Tilly egy pittyegést hallatva engedelmeskedett.

Ellen a döbbenettől tágra nyílt szemmel, tátott szájjal meredt a férfira.

– Miért csináltad ezt?

– Kettesben akartam veled beszélgetni, hogy csak te és én legyünk itt – mosolygott Sai. – Néha jólesik Tilly nélkül, így magunk között, nem gondolod?

A lány összezavarodva nézett rá.

– De te is tudod, hogy minél több információt kap Tilly, annál jobban segítségünkre lehet. Nem akarsz biztosra menni, hogy ne kövessünk el ostoba baklövéseket az első randin? Mindketten elfoglaltak vagyunk, és Tilly…

– Tudom, mire képes Tilly. De…

Ellen felemelte a kezét, hogy elhallgattassa. Oldalra biccentette a fejét, a headsetjén keresztül érkező hangra figyelt.

– Van egy fantasztikus ötletem. Nyílt ez az új klub, és Tilly biztosan tud nekünk kupont szerezni.

Sai bosszankodva rázta meg a fejét.

– Próbáljunk meg Tilly nélkül kitalálni valamit! Megtennéd, hogy kikapcsolod?

Ellen arca kis ideig kifürkészhetetlen volt.

– Azt hiszem, ideje hazaindulnom – szólalt meg végül. – Holnap korán be kell mennem – fűzte hozzá oldalra pillantva.

– Tilly mondta, hogy ezzel rázz le?

Ellen nem válaszolt, és kerülte a férfi tekintetét.

– Remekül éreztem magam – tette hozzá gyorsan Sai. – Szeretnél újra találkozni velem?

A lány kifizette a számla felét, és nem kérte, hogy kísérje haza.

Egy pittyegés, azzal Tilly újra életre kelt a fülében.

– Ma este nagyon antiszociális vagy – dorgálta meg Sait.

– Nem vagyok antiszociális. Csak nem tetszett, hogy mindenbe beleavatkozol.

– Teljesen biztos vagyok afelől, hogy élvezted volna a randi hátralevő részét, ha megfogadod a tanácsomat.

Sai csendben vezetett tovább.

– Úgy érzem, felhalmozódott benned az agresszió. Mit szólnál egy kis kick-boxhoz? Már jó ideje nem voltál, és nemsokára épp egy nonstop edzőteremhez érsz. Kanyarodj itt jobbra!

A férfi továbbra is egyenesen haladt.

– Mi a baj?

– Nincs kedvem több pénzt költeni.

– Tudod, hogy van kuponom.

– Mégis mi bajod van azzal, ha takarékoskodom?

– A megtakarításaid mértéke pont megfelelő. Csak szeretnék gondoskodni arról, hogy tartsd magad a kikapcsolódási lehetőségekre vonatkozó költségvetésedhez. Ha túl sokat spórolsz, később bánkódhatsz, amiért nem használtad ki teljes mértékben az ifjúságodat. Kiszámoltam, optimális esetben milyen mértékű fogyasztói viselkedést kell tanúsítanod egy nap alatt.

– Tilly, én csak haza akarok menni, hogy aludjak végre. Kikapcsolnád magad az este hátralevő részére?

– Te is tudod, minden veled kapcsolatos információra szükségem van ahhoz, hogy a legjobb javaslatokkal láthassalak el az életedet illetően. Ha annak bizonyos részeiből kizársz, nem lesznek olyan pontosak a tanácsaim…

Sai a zsebébe nyúlt, és kikapcsolta a telefonját. A fülhallgató elnémult.

Amikor hazaért, látta, hogy a lakásához vezető lépcső fölött nem égnek a lámpák, és pár sötét alak ólálkodik a feljárónál.

– Ki van ott?

Az árnyak szétszéledtek, ám az egyik megindult felé. Jenny volt az.

– Korán visszaértél.

Sai szinte fel sem ismerte a lányt: ez volt az első alkalom, hogy az elektromos szűrő nélkül hallotta megszólalni. A hangja pedig meglepően… vidámnak tűnt.

A férfi hátrahőkölt.

– Honnan tudod, hogy hamarabb értem vissza? Kémkedsz utánam?

Jenny csak forgatta a szemét.

– Miért lenne szükségem arra, hogy kémkedjek utánad? A telefonod automatikusan bejelentkezik az összes helyről, ahol jársz, és még egy állapotüzenet is megjelenik rólad az aktuális hangulatod alapján. Az egész ott van a MindentOszt-életnyomatodon, bárki láthatja.

Sai tekintete a lányra meredt. Az utcai lámpák halvány fényében észrevette, hogy Jenny nem vastag télikabátjában van, azonkívül nincs rajta síszemüveg és sál sem. Rövidnadrágot viselt egy bő, fehér pólóval. Fekete hajában világosra festett csíkok díszelegtek. Valójában nagyon is csinosnak tűnt, kissé különc mivolta ellenére.

– Na mi van, meglepődtél, mert tudom, hogyan kell használni a számítógépet?

– Csak az van, hogy általában olyan… nem is tudom, milyennek tűnsz…

– Paranoiásnak? Bolondnak? Mondd ki, mire gondolsz! Nem fogok megsértődni.

– Hol a kabát és a szemüveg? Még nem is láttalak nélkülük.

– Ó, leragasztottam az ajtód fölötti kamerát, hogy átjöhessenek este a barátaim, szóval most nincs szükségem ilyesmikre. Bocsánat…

– Hogy mit csináltál?

– …És azért jöttem eléd, mert láttam, hogy kikapcsoltad Tillyt. Nem is egyszer, hanem kétszer. Azt hiszem, végre készen állsz az igazságra.

Amikor Sai belépett Jenny lakásába, úgy érezte, mintha egy halászháló közepébe pottyant volna.

A mennyezetet, a padlót, a falakat mind vékony fémszálak szövevénye fedte, mely folyékony ezüstként csillogott a villódzó fényben. Szerte a szobában egymásra halmozva álltak a hatalmas, nagy felbontású monitorok, láthatóan ezek jelentették az egyetlen fényforrást.

Úgy tűnt, a monitorokon kívül csak könyvekkel (a papírra nyomtatott fajtával, ami már önmagában is furcsa) teli polcok alkották a lakás berendezését. Pár lefelé fordított, ősrégi tejeskarton szolgált székként, ezek tetejét párnák fedték.

Sai egyfajta nyugtalanságot érzett, szeretett volna valami szokatlant tenni. Azonban most már bánta, hogy elfogadta Jenny invitálását. A lány egyértelműen furcsa volt, talán túlságosan is.

Jenny bezárta az ajtót, kivette Sai füléből a fülhallgatót, majd kinyújtotta a kezét.

– Kérem a telefonod.

– Minek? Már kikapcsoltam.

A lány nem moccant. Sai vonakodva vette elő a készüléket, majd odaadta neki.

Jenny megvetően nézett a zsákmányra.

– Nem lehet kivenni az akkumulátorát. Mondjuk nagyjából ezt vártam egy centilliós modelltől. Nevezhetnék inkább nyomkövetőnek ezeket az izéket, nem pedig telefonnak. Soha nem lehetsz biztos benne, hogy tényleg ki van kapcsolva.

Egy vastag erszénybe csúsztatta a készüléket, lezárta, majd az asztalra dobta.

– Oké, a telefonodat most már akusztikailag és elektromágnesesen is leárnyékoltam, szóval beszélhetünk. A falakon lévő háló gyakorlatilag Faraday-kalitkává változtatja a lakásomat, így nem juthatnak át rajta a mobiljelek. De csak akkor érzem magam biztonságban egy centilliós telefon mellett, ha teszek még köré pár rétegnyi árnyékolást.

– Akkor kimondom őszintén: meg vagy húzatva. Azt hiszed, a Centillió kémkedik utánad? Az ő adatvédelmi irányelveik a legjobbak ebben az üzletágban. Az általuk gyűjtött legapróbb információmorzsákat is önkéntesen szolgáltatják számukra az emberek, és ők mindezt arra használják fel, hogy jobbá tegyék a felhasználók életét…

Jenny oldalra biccentette a fejét, és önelégült vigyorral nézte a férfit, míg az be nem fejezte a monológját.

– Ha ez mind igaz, miért kapcsoltad ki ma este Tillyt? Miért egyeztél bele abba, hogy felgyere hozzám?

Sai maga sem volt biztos a válaszban.

– Induljunk ki belőled. Beleegyeztél abba, hogy kamerák kövessék minden egyes mozdulatodat, és hogy az összes gondolatodat, szavadat vagy kapcsolatteremtési kísérletedet valamilyen távoli adatközpontban rögzítsék, aztán algoritmusokat futtassanak le rajtuk, végül pedig olyan információkat bányásszanak ki belőlük, amelyekért a vállalatok pénzt adnak. Mostanra nincs semmid, amiről mások nem tudnak, nincs semmid, ami csakis a tiéd. Teljes egészében a Centillióé lettél. Már azt sem tudod, ki vagy. Azokat a dolgokat veszed meg, amiket a Centillió rád akar sózni. Azt olvasod, amit a Centillió javasol neked. Azzal randizol, akivel a Centillió szerint randiznod kellene. De vajon igazán boldog vagy?

– Ez egy elég elavult szemlélet. Tilly minden javaslatáról tudományosan bizonyították, hogy megfelel a felhasználó ízlésének, olyasvalami, amit szeretni fog.

– Akarod mondani, pár reklámcég fizetett a Centilliónak azért, hogy testre szabja a javaslatokat.

– De hát ez a hirdetések lényege, nem? Hogy összepárosítsák a vágyakozást az elégedettséggel. Sok ezer olyan termék van a világon, ami tökéletes lenne nekem, de lehet, hogy soha nem is hallok róluk. Mint ahogy van valahol egy számomra tökéletes lány is, de talán soha nem találkozom vele. Miért baj, ha hallgatok Tillyre? Általa a tökéletes termék a tökéletes fogyasztóhoz kerül, és a tökéletes lány megtalálja a tökéletes fiút.

Jenny kuncogott.

– Lenyűgöz, mennyire ügyesen keresel észérveket a helyzetedre. Ismét felteszem a kérdést: ha olyan csodálatos Tillyvel az élet, miért kapcsoltad ki ma este?

– Nem tudom megmagyarázni – ingatta a fejét Sai. – Hiba volt idejönnöm. Azt hiszem, most megyek is.

– Várj! Hadd mutassak előtte pár dolgot az imádott Tillydről!

Jenny az asztalhoz ment, begépelt valamit, majd egy sor dokumentumot jelenített meg az egyik monitoron. Miközben Sai átfutotta őket, és próbálta kihámozni belőlük a lényeget, a lány belevágott a mondandójába:

– Évekkel ezelőtt kiderült, hogy a Centillió forgalomelemző járművei az útjukba kerülő összes otthoni hálózatot letapogatták, és a vezeték nélküli adatáramlás körül szaglásztak. A Centillió korábban felülírta az eszközeid biztonsági beállításait, és nyomon követte a böngészési szokásaidat, mielőtt áttértek a jóváhagyáson alapuló gyakorlatra, melynek célja elvileg a legmegfelelőbb „ajánlások” biztosítása. Gondolod, hogy csakugyan megváltoztak? Ki vannak éhezve a veled kapcsolatos adatokra; minél több van, annál jobb, és vesszek meg, ha érdekli őket, hogyan szerzik meg ezeket.

Sai kétkedően böngészte végig a dokumentumokat.

– Ha ez mind igaz, miért nem került be a hírekbe?

Jenny felnevetett.

– Először is, a Centillió minden tevékenysége bizonyíthatóan jogszerű volt. A vezeték nélküli átvitel nyilvános tereken keresztül zajlott, így senki magánéletét nem sértették meg. Továbbá el lehetett olvasni a végfelhasználói szerződést is, amelynek lényege a Centillió összes tevékenységének jóváhagyása, mert ugye ezáltal tették „jobbá” az életedet. Másodszor: hogyan értesülsz ma a hírekről, ha nem a Centillión keresztül? Ha a Centillió nem akarja, hogy láss valamit, akkor nem is fogod.

– Akkor hogyan bukkantál ezekre a dokumentumokra?

– A gépem egy olyan hálózathoz csatlakozik, amit a netre építettek rá. Ebbe nem lát bele a Centillió. Alapvetően egy vírusra hagyatkozunk, amely átjátszóállomássá változtatja az emberek számítógépeit, így a forgalmunk titkosított, és külön utakon jár, a Centillió pedig nem figyelheti meg.

Sai megrázta a fejét.

– Te tényleg egy összeesküvés-elméleteket gyártó, alufóliasapkás eszement vagy. Úgy állítod be a Centilliót, mintha valami gonosz, elnyomó kormány lenne. Holott csak egy vállalat, amely egy kis pénzt akar csinálni.

Jenny a fejét ingatta.

– A megfigyelés az megfigyelés. Soha nem fogom megérteni, miért gondolják egyesek úgy, hogy van különbség aközött, ha ezt a kormány vagy egy vállalat teszi. Mára a Centillió már túlnőtte a kormányokat. Ne feledd, hogy mostanáig három ország vezetését sikerült megbuktatnia csak azért, mert azok nem akarták a határaikon belül látni a céget.

– Azok elnyomó helyek voltak…

– Ó, igen, te pedig a szabadság földjén élsz… Gondolod, hogy a Centillió a szabadság mellett harcol? Csak be akartak jutni azokba az országokba, hogy ott is mindenkit nyomon követhessenek, és rá tudják venni az embereket a nagyobb fogyasztásra, ami persze a Centilliónak termeli a pénzt.

– De ez csupán üzlet. Nem a megtestesült gonoszság.

– Most ezt mondod, de csak azért, mert már nem tudod, hogy néz ki valójában a világ… hiszen a Centillió mindent a maga képére formált.

Bár Jenny autóját épp annyira leárnyékolták, mint a lakását, a lány csak suttogva beszélt vezetés közben, mintha attól tartana, hogy a járdán sétáló emberek meghallják a beszélgetésüket.

– El sem tudom hinni, milyen lepukkant ez a hely – hüledezett Sai, miközben Jenny leállította az autót az utca egyik oldalán. Nem is nagyon tehetett mást, mert az utat kátyúk borították. A körülöttük lévő házak nagyon rossz állapotban voltak, néhány már csak lakatlanul roskadozott. A távolból egy rendőrségi sziréna egyre halkuló hangja sivított. Las Aldamas olyan részén jártak, ahová Sai korábban soha nem látogatott el.

– Alig tíz éve még egyáltalán nem így nézett ki ez a környék.

– Mi történt?

– A Centilliónak feltűnt, hogy vannak emberek… néhányan, nem mindenki… akik faji alapon választják ki, hol akarnak élni, és szeretnének elkülönülni másoktól. A vállalat ezt az igényt figyelembe véve rangsorolta a keresők számára a különböző ingatlanlistákat. Semmi törvényellenes nem volt abban, amit csináltak, hisz csak a felhasználóik szükségleteinek és vágyainak akartak megfelelni. A létező lehetőségek közül egyet sem rejtettek el, mindössze a lista aljára száműztek néhányat. Egyébként sem találhatott volna senki kivetnivalót az algoritmusukban, bizonyítékként, hogy az faji alapon működik, amikor ez csak egy volt a sok száz tényező közül, melyek a varázslatos rangsorolási formulájukat alkották. Egy idő után ez a folyamat lavinát indított el, az elkülönülés pedig egyre rosszabb és rosszabb lett. A politikusok így már egyszerűen kijelölhették faji alapon a választókörzeteket. És most itt tartunk. Találd ki, kik ragadtak a városnak ebben a részében…

Sai mély lélegzetet vett.

– Fogalmam sem volt erről.

– Ha a Centilliót kérdezed, ők azt fogják mondani, hogy az algoritmusuk csak az egyes felhasználók elkülönülésre irányuló vágyait tükrözte és jelenítette meg, a cég nem volt érdekelt a gondolatok irányításában. Ó, nyilván azt állítanák, igazából még nagyobb szabadságot biztosítottak az embereknek, mert pont azt adták nekik, amire vágytak. Elfelejtenék megemlíteni, hogy az ingatlanok utáni jutalékok miatt természetesen számukra is kedvező volt az üzlet.

– Nekem egyszerűen hihetetlen, hogy erről soha senki nem beszél.

– Ismét megfeledkezel arról, hogy minden, amit tudsz, a Centillió szűrőjén keresztül érkezik hozzád. Amikor rákeresel valamire, vagy meghallgatod a hírösszefoglalót, azt a Centillió gondozásában kapod, ahhoz igazítva, amit szerinte te hallani szeretnél. Ha valakit felbosszantanak a hírek, semmit sem fog vásárolni a hirdetőktől, ezért a Centillió úgy alakítja a dolgokat, hogy minden rendben legyen. Mintha mindannyian Óz Smaragdvárosában élnénk. A Centillió a fejünkre teszi ezeket a vastag, zöld szemüvegeket, és mi azt hisszük, az egész világnak csodásan zöld árnyalata van.

– Te cenzúrával vádolod a Centilliót.

– Nem. A Centillió egy olyan algoritmus, amely kicsúszott a kezünk közül. Többet ad neked abból, amit szerinte szeretnél. És mi, a hozzám hasonlóak, úgy gondoljuk, hogy ez a probléma gyökere. A Centillió kis buborékokba zárt bennünket, amelyekben semmi mást nem látunk és hallunk, mint a saját tükörképünket és visszhangunkat. Közben pedig egyre jobban beleragadunk a már meglévő elképzeléseinkbe, mind túlzóbban éljük ki a hajlamainkat. Évről évre csak engedelmesebbé válunk, egyre több gyapjút növesztünk a Centilliónak, amit aztán levág rólunk, és meggazdagszik belőle. De én nem akarok így élni.

– Miért mondod el ezeket nekem?

– Azért, szomszéd, mert végezni fogunk Tillyvel – jelentette ki Jenny, miközben metsző tekintettel nézett Saira –, és ebben te is segítesz majd.

Az autós kiruccanás után Jenny lakása még fojtogatóbbnak tűnt, mint előtte. A zárt ablakokat vastag függönyök takarták el. Sai hirtelen gyanakvóan nézett végig a villódzó képernyőkön, melyeken absztrakt minták táncoltak.

– És pontosan hogy is akartok végezni Tillyvel?

– Dolgozunk egy víruson, azaz egy kiberfegyveren, hogy még ördögibben hangozzon.

– Konkrétan mit csinál ez a vírus?

– Tillyt az adatok éltetik, az a sok milliárd profil, amit a Centillió minden egyes felhasználóról összeállított. Ezekkel buktatjuk meg. Amint a vírus bejut a Centillió adatközpontjába, fokozatosan módosítani fog minden felhasználói profilt, amellyel kapcsolatba kerül, és új, hamis profilokat hoz létre. Azt akarjuk, hogy lassan terjedjen, mert így elkerülhetjük a lebukást. De végül már olyan mértékben megmérgezi az adatokat, hogy Tilly nem lesz képes hátborzongató, ellenőrzött jóslatokat készíteni a felhasználókról. És ha kellően lassan visszük ezt véghez, még a biztonsági mentéseket sem használhatják majd, mert azok is hibásak lesznek. Az évtizedek alatt felhalmozott adatok nélkül a Centillió reklámbevételei máról holnapra szabadesésben fognak zuhanni, és hoppá, Tillynek befellegzett.

Sai maga elé képzelte a felhőben lévő milliárdnyi bitet: a beállítódását, a számára rokonszenves és ellenszenves dolgokat, a titkos vágyait, a kinyilvánított szándékait, a keresési előzményeinek listáját, a vásárlásait, az elolvasott cikkeket és könyveket, az általa látogatott internetes oldalakat.

Ez a sok bit együtt egy digitális másolatot hozott létre róla, a szó legszorosabb értelmében. Volt bármi is, ami az ő részét képezte, de nem szerepelt a Tilly által gondozott felhőben? Nem lenne öngyilkosság vagy gyilkosság szabadjára engedni egy ilyen vírust?

Aztán eszébe jutott, milyen érzés volt, hogy eddig Tilly az orránál fogva vezette őt minden döntésénél, minek köszönhetően a mai napig épp olyan elégedett életet élt, mint az óljában boldogan dagonyázó disznó.

A sok bit hozzá tartozott, de nem ő volt. Rendelkezett akarattal, amely bitekben nem leképezhető. És Tillynek majdnem sikerült ezt elfeledtetni vele.

– Hogyan segíthetek? – kérdezte.

Sai a „So What”-ra ébredt Miles Davis előadásában.

Egy pillanatig azon tűnődött, nem csak álmodta-e az előző estét. Olyan jó érzés volt az ébredés, miközben pontosan azt a dalt hallotta, amit akart.

– Jobban érzed magad, Sai? – kérdezte Tilly.

Jobban érzem?

– Azt hittem, a főkapcsolóval nyomtalak ki, Tilly.

– Nagyon aggódtam, mert tegnap este a Centillió összes hozzáférését letiltottad, ráadásul később is megfeledkeztél arról, hogy visszakapcsold. Akár az ébresztőről is lemaradhattál volna. Pontosan az ilyen esetek megakadályozására rendelkezik a Centillió egy rendszerszintű biztonsági funkcióval. Úgy gondoltuk, a legtöbb felhasználó, mint például te magad is, örömmel venne egy ilyen beavatkozást, ami által a Centillió újra hozzáférést nyerhet az életükhöz.

– Természetesen – felelte Sai.

Szóval lehetetlen kikapcsolva tartani Tillyt. Minden igaz, amit Jenny mondott tegnap este.

A férfi hátán felállt a szőr.

– Van egy körülbelül tizenkét órányi hézag, amikor nem tudtam rólad adatokat szerezni. Azt javaslom, avass be, mi történt ez alatt az idő alatt, hogy megfelelően a segítségedre lehessek.

– Ó, nem sokról maradtál le. Hazajöttem és elaludtam. Hullafáradt voltam.

– Úgy tűnik, tegnap este megrongálták a biztonsági kamerákat, amiket nemrég szereztél be. Értesítettem a rendőrséget. Sajnos nem készült jó kép az elkövetőről.

– Ne aggódj emiatt! Egyébként sincs itt semmi értékes, amit ellophatnának.

– Mintha egy kicsit magad alatt lennél. A tegnapi randi az oka? Úgy tűnik, mégsem Ellen volt számodra a megfelelő pár.

– Ööö, igen. Talán nem ő volt az.

– Ne aggódj, pontosan tudom, mi derít majd jobb kedvre.

Az elkövetkező pár hétben Sainak igencsak nehezére esett eljátszani a számára kijelölt szerepet.

Kulcsfontosságú volt a látszat fenntartása, miszerint még mindig bízik Tillyben. Jenny többször hangsúlyozta: enélkül nem sikerülhet a tervük. Tilly nem sejthette, hogy valami zajlik a háttérben.

Először meglehetősen egyszerűnek tűnt a feladat, de idegtépő volt a titoktartás Tillyvel szemben. Sai azt találgatta, feltűnik-e neki, hogy kissé remeg a hangja. Vajon képes megállapítani, hogy gazdája csak tetteti a lelkesedést a javasolt fogyasztói tranzakciókkal kapcsolatban?

Eközben akadt egy ennél sokkal fontosabb feladat is, amelyet meg kellett oldania, mielőtt a következő héten John P. Rushgore, a Centillió helyettes jogtanácsosa látogatást tesz a Chapman Singhnél.

Jenny a következőkbe avatta be Sait: A Chapman Singh védi a Centilliót a MindentOszt vállalattal szemben indított szabadalmi jogvitában. Ez lehetővé teszi a Centillió hálózatába való bejutást. Csak rá kell venni a cég egyik képviselőjét arra, hogy dugja ezt a laptopjába.

Azzal Jenny átnyújtott Sainak egy apró pendrive-ot.

Bár még nem találta ki, hogyan csatlakoztatja majd egy centilliós géphez a pendrive-ot, örült, hogy ismét véget ért egy olyan nap, amikor Tilly miatt minden cselekedetére ügyelnie kellett.

– Tilly, elmegyek futni. Itt hagylak.

– Tudod, hogy az lenne a legjobb, ha magaddal vinnél – figyelmeztette Tilly. – Akkor nyomon követhetném a pulzusodat, és javasolhatnék neked egy optimális útvonalat.

– Tudom. Csak szeretnék egy kicsit magamban futni, jó?

– Egyre inkább aggaszt, hogy újabban inkább elrejted előlem a dolgokat ahelyett, hogy megosztanád velem őket.

– Ne vonj le ebből messzemenő következtetéseket! Csak nem akarom, hogy ellopjanak téged, ha netalán kizsebelnek. Tudod, egyre kevésbé biztonságos ez a környék.

Ezzel Sai kikapcsolta, és a hálószobájában hagyta a telefont.

Bezárta maga mögött az ajtót, meggyőződött arról, hogy a kamera még mindig le van ragasztva, majd halkan bekopogott Jennyhez.

Sai ráébredt, hogy a Jennyvel való megismerkedése az eddigi legfurcsább dolog az életében.

Nem számíthatott arra, hogy Tilly majd jó előre gondoskodik elegendő beszédtémáról számukra. Sem arra, hogy azonnal mentőövet dob neki, ha nem találja a szavakat. Még csak Jenny MindentOszt-profilját sem nézhette meg.

Egyedül volt. És ez izgalommal töltötte el.

– Hogyan jöttél rá mindarra, amit Tilly tesz velünk?

– Kínában nőttem fel – avatta be Jenny, és közben a füle mögé simított egy hajtincset. Sai kimondhatatlanul nőiesnek találta ezt a mozdulatot. – Akkoriban a kormány mindent figyelt, amit a neten csináltál, és ezt nem is rejtették véka alá. Meg kellett tanulnod, hogyan szabj határt ennek az őrületnek, hogyan olvass a sorok között, és hogyan beszélj úgy, hogy mások ne hallgathassák ki.

– Azt hiszem, mi szerencsések voltunk ideát.

– Nem – tiltakozott Jenny, és a férfi meglepetésére el is mosolyodott. Sai kezdett rájönni arra, hogy a lány szeret szembehelyezkedni vele, ellentmondani neki. – Ti abban a hitben nőttetek fel, hogy szabadok vagytok, ami miatt még nehezebben veszitek észre, hogy ez nem is igaz. Akár a békák, akik alatt lassan felforr a fazék.