Sloan

ELSŐ FEJEZET

NÉGY ÉVVEL KORÁBBAN

Fagyos volt aznap a levegő. A hideg csontig hatolt, miközben a szabadon hagyott húst harapdálta. Port Diavoli bűnös városában még a szél is kibelezett volna bárkit, ha alkalma nyílik rá.

Bekötöttem a biztonsági övemet, miután beültem a fényes Bentley hátsó ülésére Sergio bácsi mellé. Megsimogatta a térdemet – minden egyes évvel egy kicsit feljebb csúszott a keze. Épp betöltöttem a tizenhatot. Vajon hol lehet a határ a haját feketére festő, zsíros bajszú, öreg Sergio bácsinál? Ez talán az év, amikor túl messzire merészkedik?

Hordtam magamnál gázspray-t – lévén fegyvert nem kaphattam –, és valahányszor a közelembe került, az ujjaim izgatottan bizseregve várták, hogy használhassam.

– Megfontolt vagy, Sloan. Anyád eszét örökölted.

Mivel magától nem húzta vissza, levettem a kezét a térdemről, és negédes mosollyal visszatettem az ölébe. Nem kapcsolta be a biztonsági övét. A családom többsége soha nem tette. Mintha azt gondolták volna, hogy a nevük önmagában megvédi őket a haláltól. De ahogy mondta, én anyám eszét örököltem. Nem mintha neki ez végül megmentette volna az életét.

Nyolc évvel azelőtt akasztotta fel magát az Inverno-hídon, a keleti erdőben, és csak rossz emlékeket hagyott maga után. Vajon volt-e valaha is igazán boldog? A mosolyát, ami felém ragyogott, vajon csak a hazugság festette az ajkára? Úgy hittem, soha nem fogom megtudni a választ. Csak a szívemet fájdítottam azzal, hogy ezen töprengtem.

Elővettem az iPhone-omat, és a Pinterestre kattintottam. A testőröm, Royce hátranézett az anyósülésről, és gyilkos pillantást vetett Sergióra. A nagybátyám nem vette észre, de Royce biccentett, jelezve, hogy vigyáz rám, és ez mosolyt csalt az arcomra. Ő volt az egyetlen testőr, akit kedveltem. Magas volt, szőrös, a testalkata is akár egy medvéé. Royce száz méterről is simán lelőtt egy konzervdobozt a fal tetejéről. Egyszer megmutatta, de aztán hiába könyörögtem, hogy kipróbálhassam. A válasza egyértelmű volt, mint mindig, amikor valami meggondolatlanságra készültem: „A tuo padre non piacerebbe, Miss Calabresi.”

Vagyis: Az apjának nem tetszene, Miss Calabresi.

Nincs mit szépíteni rajta, az apám maffiafőnök. Ráadásul nem is akármilyen. Az övé az egész város, minden lakosa az irányítása alatt áll. Beleértve engem is. A nevemet odatetováltatta a szögesdrótkoszorú közepébe, amely beborította az egész mellkasát. Ez mennyire bizarr már? Szerettem Papát, de istenem, micsoda egy diktátor volt!

Épp egy gálára tartottam, hogy rábeszéljek egy csapat újabb vállalkozót, adják át neki a cégük egy részét. Mindehhez a csillogó fények, a drága borok és a bőséges ételek csak álcaként szolgáltak. Valójában fenyegetésnek szánta. Mivel családunk riválisai minden alkalmat megragadtak, hogy tönkretegyenek minket, Papa a város királyaként mindenkiről akart tudni valamit. A tudással a birtokában aztán biztosíthatta, nehogy a Romero család mellé állhassanak.

Nekem ez az egész mindig is elég unalmas volt, de Papa minden rendezvényre magával rángatott, hogy megmutassa az ő ragyogó hercegnőjét. Elvárta, hogy mosolyogjak és csinos legyek. Nyilvánvalóan nem hallott a huszonegyedik századról – bár a Netflix-sorozatokat leszámítva én sem mondhattam, hogy beléptem volna abba. Tetszett vagy sem, a kegyetlen igazság az volt, hogy a férfiak uralták a világomat. Láthatatlan ketrecbe zártak, szárnyaimat teljesen visszavágták. Otthon tanultam, a barátaimat, a könyveimet és a napi tevékenységeimet is mások választották ki számomra. De éppen Papa régi vágású gondolkodásmódja nyitotta meg a kiskapukat – például elfelejtette korlátozni a Netflixhez való hozzáférésemet. Viszont a közösségi médiák közül csak a Pinterestet használhattam. Az Instagramot és a Snapchatet nem engedte meg.

Egyetlen dolgot azonban biztosan tudtam: hamarosan alkalmam nyílik megszökni ebből az életből, mert Papa Olaszországba küld tanulni. Már csak két hetet kell kibírnom, aztán szabadság vár rám. Persze Royce és a csapat többi tagja is jön velem, hogy minden lépésemet figyeljék, de messze kerülhetek Amerikától és Papától. Vajon ott mennyire tud majd rövid pórázon tartani?

Megrántottam ezüstös ruhám szegélyét, hogy jobban eltakarjam a térdemet, mert éreztem magamon Sergio bácsi tekintetét. Nem voltunk vér szerinti rokonok. Beházasodott a családba, és sajnáltam a nagynénémet, hogy vele kell élnie. Nem mintha ő maga kifejezetten szórakoztató személy lett volna. Botoxfüggő volt, akinek úgy tűnt, egyetlen hobbija van csak: a kalóriaszámolás.

– Útlezárás – dünnyögte a sofőrünk, és tanácstalanul Royce-ra nézett.

A testőr összepréselte a száját, teste megfeszült. Néha meg mertem volna rá esküdni, hogy kőből van. Csak a dereka hajlott.

– Kerüld meg! – utasította, és a terelőtáblára mutatott.

A sofőr egy sötét útra kanyarodott, ahol magas épületek nyújtóztak fölénk, amelyek között néhol elhagyott sikátorok húzódtak. Mögöttünk fények villantak, amikor a testőrökkel teli másik autó jelzett nekünk. Papa mindig túlságosan védelmezett engem. Tényleg nyolcfős kíséret kell ahhoz, hogy elmenjek az ő hülye gálájára?

Royce telefonja megcsörrent, és ő mély sóhajjal vette fel. Eddie szokásosan pattogó hangja hallatszott a vonal másik végéről, ahogy dühösen kiabált olaszul. Ritkán használtam ezt a nyelvet, csak ha Papa ragaszkodott hozzá. Személy szerint ezt is egyfajta kontrollnak éreztem. Amerikában éltünk, úgyhogy én angolul akartam beszélni, köszöntem szépen.

– Mit akarsz, mit tegyek, he? – sziszegte Royce, elhallgattatva a hívót. – Nincs más megoldás. Már majdnem átjutottunk a…

Hatalmas csattanás hallatszott, és minden megrázkódott, a gyomrom pedig felkavarodott.

Az egész világ tótágast állt körülöttem – nem is, az autó állt fejre!

Felsikítottam, a telefonom kiesett a kezemből, és a tetőre csapódott, majd az arcomba vágódott, amikor újra megpördültünk. Sergio lába a gyomromba fordult, miközben úgy vágódott jobbra-balra, mint egy rongybaba. Egy másik végtagja szájon vágott, éreztem a vér ízét. Az adrenalin vadul száguldott az ereimben, csak a saját fülsiketítő sikolyomat és a betonon csikorgó fém hangját hallottam.

Végül megálltunk. Fejjel lefelé lógva levegő után kapkodtam, miközben Sergio élettelen szemébe néztem. Vér csöpögött az orromból az arcára, és újra felsikítottam.

– Csend! – parancsolta Royce, én pedig kényszerítettem magam, hogy engedelmeskedjek.

Több lövés ra-ta-ta hangja hasított a levegőbe, mire teljesen mozdulatlanná dermedtem.

– A Romerók – suttogta Royce, és a félelem jéghideg ujjakkal markolta meg a szívemet. A legkedvesebb testőröm megpróbált átjutni hozzám az első ülésről, a levegőben füstszag terjengett, én pedig kezdtem elveszíteni a reményt. Nem fért át. A tető erősen behorpadt, és a rés nem volt elég széles hatalmas vállai számára.

Meg fogok halni. Kurvára meg fogok halni.

A biztonsági öv felé nyúltam, újra és újra megnyomtam a gombot, de nem oldódott ki. A rémülettől végigfutott a hátamon a hideg, miközben rángattam.

– Nem tudok kijutni! – dadogtam, erősen remegő hangon, miközben Royce szemébe néztem.

A tekintetem a törött szélvédőre, az ember nagyságú lyukra, a vérre és az üres vezetőülésre rebbent.

– Ne ess pánikba! – mondta Royce erőltetett nyugalommal, mintha a világon semmi sem lenne, ami miatt pánikba kellene esni. Átnyúlt az első ülések között, és úgy tűnt, hogy a másik karja eltört, mert minden alkalommal, amikor közelebb próbált férkőzni hozzám, és a mellkasához kellett szorítania a kezét, eltorzult az arca.

A jármű másik oldalán megroppantak az üvegszilánkok egy bakancs alatt, és mindketten mozdulatlanná dermedtünk. Royce megfordult, előkapta a fegyverét, de egy fülsiketítő durranás nyomán megállt az egész világ, amikor egy golyó telibe találta a mellkasát. Megrándult, majd mozdulatlanná dermedt, és minden erőmet össze kellett szednem, hogy ne sikítsak fel újra.

– Rocco, csekkold, hogy mindenki meghalt-e! – hallottam egy rideg hangot, majd a bakancs lassan eltűnt. – Végezz mindenkivel, aki még mozog!

Olyan messzire nyúltam, amennyire csak tudtam, és az ujjaimmal Royce fegyvere után tapogatóztam. Még mindig a kezében volt, és szinte biztos voltam benne, hogy elérhetem.

Visszanyeltem a rettegő nyöszörgést, amikor ismét közeli léptek hallatszottak. A füst szaga egyre elviselhetetlenebbé vált, és már sűrű felhő gomolygott az autóban.

Küzdöttem a köhögési inger ellen, miközben az ujjaim végre elérték a fegyvert, és kétségbeesetten megragadtam.

Halott vagyok, tudtam jól. De nem terveztem olcsón adni a bőrömet. Megölhetek néhányat a rohadékok közül, akik ezt tették velünk. Soha életemben nem lőttem pisztollyal, de a fenébe is, nem lehet olyan nehéz elsütni. Csak néhány másodpercre volt szükségem.

A biztonsági övem kioldódott, és rémült kiáltással zuhantam le az ülésből, majd tompa puffanással landoltam Sergio bácsi holttestén.

Valaki brutális erővel rángatni kezdte a kilincset, de a meggörbült fémszerkezet megakadályozta, hogy teljesen kinyíljon az ajtó.

Megfordultam, és felemeltem a fegyvert. Ujjaim remegtek, amikor hozzáértem a ravaszhoz.

Abban a pillanatban, amikor a fickó kinyitotta az ajtót, hátrazuhantam a fenekemre. Visszafojtott lélegzettel felemeltem a fegyvert, a kezem őrülten remegett, a szám tele volt vérrel.

Nem pergett le az életem a szemem előtt, nem láttam fényt az alagút végén. Csak egy szó jutott eszembe. Pazarlás.

Elpazaroltam az életemet. Soha nem éltem igazán a rövid tizenhat év alatt, ami ezen a bolygón megadatott számomra.

Arra vártam, hogy meglássam az arcát, mielőtt meghúzom a ravaszt. Ki akartam használni ezeket az utolsó másodperceket. Farkasszemet akartam nézni vele. Hogy lássa, ki öli meg. Sloan Calabresi. Egy lány, aki lehetett volna valaki, ha nem hallgatott volna másokra, akik megmondták neki, mit tegyen.

Letérdelt, felemelte a fegyverét, és a tekintetünk találkozott. Az ujjam remegett a ravaszon, ahogy az övé is. Legalább egyikünknek meg kellett halnia, de csak mozdulatlanul álltunk, és bámultuk egymást, mintha ez jelentene valamit, de az agyam nem tudta megmondani, pontosan mit.

Szeme tintafekete tóként ragyogott, benne ezüstös csillámokkal, az állán lévő borosta pedig olyan koromfekete volt, mint a haja. Kemény, könyörtelen arcvonásai lenyűgöztek. Szája szigorú vonallá préselődött össze, tekintete mélyén a halál köszöntött. A legrosszabb az volt, hogy tudtam, ki ő. Rocco Romero. Martello Romero, az alvilág királyának és a borzalmak urának legidősebb fia.

Az én ellenpólusom. Egy birodalom hercege. Az egyetlen különbség az volt köztünk, hogy a nők nem örököltek. Gonosz apja leendő utódjaként szenvtelenül mészárolta az embereinket az utcákon. Ahová ment, rettegés követte. A családja miatt keresztelték Port Diavolit Bűnös-öbölnek. De úgy döntöttem, nem fogom az utolsó másodperceimet rettegéssel tölteni. Inkább kiiktatok egy halálos ellenséget.

– Il sole sorgerà domani – sziszegtem neki a családom mottóját, erősen megszorítottam a pisztoly markolatát, és meghúztam a ravaszt. A nap újra felkel.

Csatt.

Rocco meg sem rezzent, csak elvigyorodott. És ez volt a leghidegebb, leghalálosabb mosoly, amit valaha láttam.

– Biztonsági retesz, principessa. Giuseppe Calabresi nem tanította meg a kislányának, hogyan védje meg magát? – gúnyolódott, majd elvette tőlem a fegyvert, miközben a rémület elöntötte a lelkemet.

Nem adtam fel, lázasan kutattam bármi után, amit fegyverként használhattam volna. Az ujjaim rátaláltak a telefonomra, és lendületből a halántékához vágtam.

A keze egy pillanat alatt a torkomra kulcsolódott, és lenyomott Sergio élettelen testére. A karjába kapaszkodtam, a félelem átjárta a szívemet, ahogy fölém tornyosult. Súlyos izomtömegével ránehezedett a testemre, amitől rettegés száguldozott az ereimben. Kicsi voltam, semmi ehhez az állatias férfihoz képest. Fegyver nélkül, puszta kézzel. Azt tette velem, amit a férfiak egész életemben műveltek velem. Maga alá gyűrt.

A szemébe néztem, nem fordítottam el a tekintetem, elszántan, hogy ne lásson bennem félelmet, bármit is gondolt erről hevesen dobogó szívem. Eszembe jutottak anya utolsó szavai, amiket évekkel ezelőtt mondott nekem, egyetlen utalásként arra, hogy öngyilkos lesz. A halál a szabadság legvalóságosabb formája, mio caro.

– Aludj! – suttogta Rocco, miközben elsötétült előttem a világ, és vészjelző csengők szólaltak meg a fejemben.

Gyűlöltem gyilkosom szépségét, és utolsó lélegzetemmel átkot szórtam rá. Aztán az ördög a létező legsötétebb álomba küldött. Biztos voltam benne, maga a halál az.

Sloan

MÁSODIK FEJEZET

NÉGY ÉVVEL KÉSŐBB

A város szélén lévő impozáns kastély verandáján álltam, ahol felnőttem. Sima, törtfehér falak magasodtak fölém, a két oldalamon álló oszlopok pedig sokkal pompásabbnak tűntek, mint amilyennek valaha is láttam őket. Hópelyhek hullottak a gyepre, csendesen keringtek és táncoltak a levegőben. A szél felém sodorta az öböl nyugati kikötőjében köröző sirályok hangját és a halászok kiáltásait, akik reggeli fogásukat hordták a partra. De nem csak hal volt a hajón. Az ott dolgozó férfiak jövedelmük javát a családom számára csempészett árukból szerezték.

Kicsi, fehér törpespiccem, Coco, a hónom alatt kucorgott, miközben ott álltam és haboztam. Miután letette a csomagjaimat az ajtó elé, elbocsátottam a sofőrt. Olaszországban négy évet töltöttem hordár nélkül, és nem akartam visszatérni a régi szokásokhoz. Lehet, hogy egy egész csapatot küldtek velem, hogy minden igényemet kielégítsék, de én a valódi világot akartam megtapasztalni. És mivel az én parancsnokságom alatt álltak, és csaknem kétezer kilométerre voltak apámtól, sikerült egy kicsit több szabadságot kivívnom, mint azt valaha reméltem.

Négy év után most tértem haza először. Vissza se néztem, amikor elhagytam ezt a helyet. Nem akartam visszanézni. Fogoly voltam itt, és a visszatérés olyan volt, mintha újra bilincset tettek volna rám. Előtte való nap még a barátaim karjában sírtam, miközben bort ittunk, és a naplementét néztük a lakásom erkélyén. Megszakadt a szívem, hogy el kellett hagynom őket. De mélyen legbelül tudtam, hogy apám végül meghúzza a gyeplőt. Megszereztem, amit akart. Egy fényes, klasszikus diplomát. Egy újabb aranyjelvényt, amit a hajtókámra tűzhetek.

Az ajtó előtt ácsorogtam, halogattam az elkerülhetetlent. Húsom és vérem lévén szerettem az apámat, de nem hazudtam volna, ha azt mondom, hogy hiányzott. Féltem visszatérni az életébe, és hagyni, hogy újra láncra verjen.

Coco megnyalta a karomat, és ficánkolt, hogy végre letegyem. Legalább ő nem félt itt lenni. De még nem találkozott az apámmal. Az állatmenhelyen találtam kiskutyaként, amikor egy barátommal önkénteskedtem. Azóta állandó társammá vált, és örültem, hogy legalább az egyik barátomat hazahozhattam magammal.

Kihúztam magam, felszegtem az államat, és emlékeztettem magam arra, amit a barátom, Marina mondott nekem, mielőtt elhagytam Olaszországot. Az vagy, akivé válni akarsz.

Így hát ezt választottam: nem vagyok rab.

A kulcsomat a zárba dugtam, kinyitottam az ajtót, és két testőrt vettem észre az ajtó két oldalán. Köszöntem nekik, de ők nem válaszoltak. Felsóhajtottam – hiányzott Royce. Ragaszkodtam hozzá, hogy menjen haza, annak ellenére, hogy a másik autóval egészen a családi birtokig követett, hogy biztosan épségben ideérjek. A pasas huszonnégy órája nem aludt, és Papa tíz embert állított a kapuhoz. A Calabresi-erődhöz érve azonban nem fenyegetett többé veszély. A Romero-támadás után a testőr nyílt szívműtéten esett át, ezért próbáltam rávenni, hogy minél többet pihenjen. Csoda volt, hogy egyáltalán megtarthatta az állását. De mélyen legbelül tudtam, hogy bűntudatot érez az aznap történtek miatt. Azáltal próbálta meg jóvátenni, hogy maradt.

Letettem Cocót, aki felrohant a lépcsőn, és eltűnt az emeleti folyosón. Csak ne pisilj Papa irodájában a szőnyegre, te kis vadállat!

– Papa! – kiáltottam a visszhangzó csendbe, miközben egy inas sietett felém, hogy elvigye a többi bőröndömet. – Meg tudom oldani! – mondtam a férfinak, de ő csak mosolygott, és felrohant a lépcsőn a két kézipoggyászommal. Sóhajtottam. Úgy tűnt, itt megint nem csinálhatok semmit én magam. Egy dologhoz viszont mindenképpen ragaszkodtam. Olaszországban megszerettem a főzést. Megtanultam saját kézzel tésztát gyúrni, illetve különféle szószokat és fűszerkeverékeket is el tudtam készíteni. De leginkább a sütésbe szerettem bele. Kis sütemények, torták, édes kalácsok és cukros finomságok. Szenvedélyemmé vált, amelyet szabadság nélkül soha nem fedeztem volna fel.

– Papa! – próbálkoztam újra a nappaliba lépve, miután a sötét fapadlón lépdelve átvágtam a hatalmas folyosón. Két férfi ült a kandalló mellett, közöttük egy üveg portóival a dohányzóasztalon. A szívem hevesebben kezdett verni, amikor megláttam őket. Az egyik az apám volt, a másik pedig Nicoli Vitoli. Apám kilencéves korában fogadta örökbe, amikor én még csak négyéves voltam. Nicoli volt a válasz apám minden imájára; ő volt az a fiú, akit mindig is akart magának. Régen nagyon közel álltunk egymáshoz, csínyeket követtünk el a házban, bosszantottuk az őröket, nyaranta az erdőben sátoroztunk és úsztunk a tóban.

Ahogy cseperedett, egyre ritkábban találkoztunk. Apám a szárnyai alá vette, betanította a „családi üzletbe”, és több időt töltött vele, mint velem valaha is. Ezért sokszor haragudtam rá, de már rég elfelejtettem azokat a napokat, amikor irigységgel néztem Nicolira. Manapság másra sem vágytam, csak hogy minél távolabb maradhassak a családtól. Nem örökségre vágytam, szabadságra.

Papa felállt, széttárta a karját, és szívélyes mosollyal az arcán várt. Azóta, hogy utoljára láttam, meghízott, és a haja teljesen megőszült. Tálcán köztük két szivar hevert. Elfintorodtam, amikor megcsapott bűzös füstjük. Nicoli szintén felállt, felém fordult, és a lélegzetem is elakadt.

A fiú, akivel együtt töltöttem a gyerekkoromat, férfivá cseperedett. A szemében nem láttam többé azt a csintalan mosolyt és merészséget, mint amikor együtt játszottunk ebben a házban.

Izmosabb lett, fiús vonásai keményebbé váltak, állkapcsa kősziklára emlékeztetett, tekintete pedig acélos lett. Esküdni mertem volna, hogy a haja is sötétebb lett, mint korábban. Most stílusosan hátrafésülve viselte, kiemelve arcának vonásait.

Teljesen az apám csodagyerekévé vált. Férfivá érett, aki megteheti azt, amit nekem nem engedtek: örökölheti a Calabresi-birodalmat.

A szája félmosolyra húzódott, amikor meglátta a ruhámat. A leggings és a pulóver, amit viseltem, túlságosan hétköznapi volt, tökéletes a repülőútra, és teljesen normális a korosztályom számára. De apám a homlokát ráncolta, és esküszöm, hogy egy cöh hagyta el az ajkát.

– Gyere, öleld meg jó öreg apádat! – kérte apám, és én sietve odamentem, hogy megöleljem, és érezzem a megszokott menta- és dohányillatot. Két csókot nyomott az arcomra, majd megfordított, hogy Nicoli felé nézzek.

– Emlékszel Nicolira? – kérdezte apám.

– Persze! – feleltem, és visszafogtam magam, hogy ne forgassam a szemem. Hogyan is felejthettem volna el azt a fiút, akit örökbe fogadtál és az örökösödnek neveltél?

– Örülök, hogy újra látlak, Sloan. Milyen volt Olaszország? – kérdezte Nicoli, miközben apám közelebb noszogatott hozzá.

– Csodálatos. Ha tehetném, ott maradtam volna! – mondtam könnyedén, és igyekeztem nem észrevenni, ahogy Nicoli szeme végigfutott rajtam. Vagy inkább ahogy a szívem reagált erre, vadul dobogva a mellkasomban. A jóképű szó messze nem írhatta le azt, amilyennek láttam.

A sovány fiú, aki anyám halála napján átölelt, teljesen megváltozott; ő volt a fényes páncélos lovagom életem legrosszabb pillanatában, és most már a külseje is illett ehhez.

– Butaság! – csettintett apám. – Akkor lemaradnál arról a csodálatos életről, amit itt megszerveztem neked!

– Milyen életről? – kérdeztem kissé éles hangon.

– Talán Nicoli magyarázattal szolgálhat – mondta lágyan, de hangja valahogy mégis idegessé tett.

Nicolira néztem, és a szívem kettéhasadt, amikor letérdelt előttem, és elővett egy bársonydobozt, aminek belsejében gyűrű lapult.

A köve olyan nagy volt, hogy szinte elvakított, ahogy visszatükrözte a fényt.

Pánik fogott el, miként a sorsomat bámultam. Mert a lehető legrosszabb dolog történt. Papa eladott engem. Ez nem kérés volt. Követelés. Életfogytiglani ítélet.

Nem.

A fenébe is, nem!

– Gyere hozzám feleségül, Sloan Calabresi! Boldogabbá teszlek, mint ahogy azt álmodni mernéd – ígérte Nicoli, és valami a tekintetében azt sugallta, hogy talán tényleg megadhatná ezt nekem. De nem akartam egy olyan férfihoz láncolva élni, akit nem én választottam magamnak. Tudtam, hogy anyám házasságát apámmal elrendezték, és biztosan nem volt boldog. Reméltem, hogy soha nem kényszerítenek rám ilyen sorsot, és majd magam választhatok. De most rájöttem, milyen ostoba álomba ringattam magam.

– Papa, kérlek, beszélhetnénk? – könyörögtem neki, és a hangom elcsuklott, miközben a világ a feje tetejére állt, és összeomlani látszott.

Pár pillanattal ezelőtt még esküdöztem, hogy soha többé nem leszek fogoly, most pedig egy nyakörvvel egyenértékű gyűrű bámult rám gúnyosan.

Nicoli zavartan pillantott apára, én pedig kínosan felkacagtam. Mert ő nem tudta. Azt hitte, ez már el van rendezve. Azt hitte, én is tudom. De persze apám nem mondta el nekem.

Soha nem érdekelte, mit gondolok, akármiről legyen is szó.

– Természetesen, amore mio – fuvolázta Papa, de ez csak színjáték volt. – Amint Nicolinak megadtad a választ! Nem illik hagyni, hogy egy úriember térden állva várakozzon.

– De Papa… – veselkedtem neki ismét, mire ő megragadta a csuklómat. Túl szorosan fogott.

Soha nem ütött meg, de egyszer láttam, ahogy pofon vágta anyát. A szorítása foltot hagyott, és a szemében egyértelműen fenyegetés látszott. De megvolt az az előnyöm, hogy meg akarta őrizni a tekintélyét Nicoli előtt, ezért kirántottam magam a szorításából, és kénytelen volt elengedni.

Kirohantam a helyiségből, felmentem a régi hálószobámba, kinyitottam a hófehér ajtót, és beléptem a hercegnős, rózsaszínű szobába, amelyet már egyáltalán nem éreztem a sajátomnak. Coco befutott a folyosóról, az ágyamra ugrott, és farokcsóválva nézett rám.

Kivettem a mobiltelefonomat a táskámból, és felhívtam Royce-t, miközben a szívem hevesen dobogott a mellkasomban. Ő volt az egyetlen ember Amerikában, akiben megbíztam, de mit kellett volna mondanom neki? Most, hogy hazatértünk, ismét apám parancsolt neki. Nem én voltam már a főnöke, bár számomra amúgy is sokkal többet jelentett, mint egy alkalmazott. Kártyázott velem, miközben őrzött, megtanított kosárlabdázni, és megtörölte az orromat, amikor kicsi voltam. Inkább volt az apám, mint Papa. És eljön, ha hívom. Ebben biztos voltam.

Apám berontott az ajtón, mire Coco dühösen ugatni kezdett, hogy elriassza. Megfagyott a vér az ereimben, amikor becsapta az ajtót.

– Ide azzal! – követelte a telefonom felé nyújtva a kezét. Ez jelentette az életemet, a kommunikációt a külvilággal. Ha odaadom, elveszítettem volna a kapcsolatot az olaszországi barátaimmal, azokkal az emberekkel, akik évek óta mellettem álltak; akik velem nevettek, és órákat töltöttek a társaságomban.

Elfordultam, de Papa megragadta a karomat, és kitépte a kezemből a mobilt.

– Várj egy percet… – Elakadt a szavam, amikor kivette a SIM-kártyát. – Ne! – kiáltottam, és ráugrottam, hogy visszaszerezzem. A rettegés átjárta a testemet, és még erősebben küzdöttem, kétségbeesetten próbáltam megakadályozni, hogy elvegye tőlem.

Egyik kezével visszatartott, a másikkal pedig kegyetlenül félbetörte.

– Elég legyen, Sloan! Mi ütött beléd?

A SIM-kártya két darabját a szőnyegre dobta, majd zsebre tette a telefont. Mintha a szívem hevert volna a padlón.

– Hogy merészeled Nicolit a padlón térdelve faképnél hagyni az én házamban, amikor ő a világot kínálja neked? – Megragadta a vállamat, Coco pedig dühösen morgott, leugrott az ágyról, és a nadrágszárát rángatta, hogy megmentsen.

Royce az elmúlt négy évben titokban önvédelemre tanított, de nem mertem kezet emelni apámra. Még ha fizikailag ki is tudtam volna szabadulni a szorításából, mentálisan képtelen voltam ellenszegülni.

– Nem fogok hozzámenni – sziszegtem, mire apám tekintete elborult. Szorosabban fogott, ujjai nyomot hagytak a karomon, miközben megrázott.

– Nicoli nélkül ennek a családnak nincs jövője! Tizennégy éve készítem fel arra, hogy a nyomdokaimba lépjen! Tudod, hogy szükségem van egy megbízható férfira, aki örökölheti a címemet, amikor meghalok. A férjed nem lehet akárki, a megfelelő férfinak kell lennie! Neki kell lennie!

– De…

– Nincs semmiféle de! – csattant fel. – Ha nem ütjük nyélbe ezt a házasságot, hogy biztosítsuk a családunk örököseinek folytonosságát, a Romero család fogja átvenni a város irányítását. Ezt akarod? Hagynád azoknak a mocskos rohadékoknak, akik félholtan hagytak abban az autóban, hogy elvegyenek tőlünk mindent?

Elöntött a rémület, és kétségbeesetten rázogattam a fejemet, ahogy annak a napnak az emlékei elárasztottak. Rocco Romero, ahogy lefogott, és durva keze a nyakamat szorította.

A kórházban ébredtem, és azon tűnődtem, hogy miért vagyok még életben. Ez a mai napig kísért. Ő volt a rémálmom. Az egyetlen igazi félelmem. És soha nem tudtam legyőzni.

– Nem, Papa – mondtam, és észrevettem, hogy könnyek csorognak le az arcomon.

– Akkor hálás leszel a Nicoli által kínált életért. Remek ember, és tisztelettel fog bánni veled. Semmiben sem szenvedsz majd hiányt. Mit adhatna egy apa ennél többet a lányának?

A választás lehetőségét.

Csendben bámultam rá, képtelen voltam elhinni, hogy a rácsok ilyen gyorsan zárultak össze körülöttem. És most még áthatolhatatlanabbak voltak, mint valaha.

Megjelent előttem a jövendő életem. Az apám által a saját képére formált férfi felesége leszek. Gyerekeket szülök neki. És elvárják tőlem, hogy azokat a gyerekeket is bezárjam ebbe az életbe. És ez a körforgás soha nem ér véget. A Calabresi nők örökre rabok lesznek, örökre bezárva sínylődnek.

A légzésem szaporábbá vált, apa megfogta az államat, és kényszerített, hogy felnézzek rá.

– Szükségem van rád, Sloan! Jó kislány vagy. Most pedig legyél az, akire a családnak szüksége van! Mindannyiunknak megvan a maga szerepe. A tiéd ez.

Coco abbahagyta a nadrágszára rángatását, az erő a küzdelemhez ahogy belőlem, úgy belőle is eltűnt. Papa elengedett, és leültem az ágy szélére, míg a kutyám az ölembe ugrott, és megnyalta a kezem.

– Mindössze egy hónap választ el az esküvőtől. Már mindent megszerveztem. Neked csak annyit kell tenned, hogy aznap csinos leszel.

Papa becsukta az ajtót, és úgy éreztem, mintha a markában szorítaná a szívemet.

Már mindent elrendezett. Én csak egy sakktáblán lévő bábu voltam, akit a helyére toltak.

A törött SIM-kártyát bámultam, és azon tűnődtem, hogy lesz-e még valaha módom kapcsolatba lépni a barátaimmal. Még mindig nem volt közösségimédia-profilom, és ha valaha is kapok másik telefont, azon sem fogják engedni. Coco hozzám bújt, miközben a könnyeim selymes fehér szőrére potyogtak.

Utáltam, hogy átadtam magam a legyőzöttség érzésének. Mert nem volt háború, amit meg kellett volna vívni. Papa már elfoglalta a világomat. Megadásra kényszerített.

Arra gondoltam, hogy elszököm, de hová mehettem volna? Hogyan jutottam volna ki egy városból, amely tele van Calabresikkel és Romerókkal?

Gyengéd kopogás hallatszott az ajtón, és letöröltem a könnyeket az arcomról.

– Szabad! – kiáltottam, arra számítva, hogy egy cseléd hoz teát, de Nicoli lépett be a szobámba, széles válla szinte kitöltötte az ajtónyílást.

Homlokát ráncolva vette szemügyre a szerencsétlen megjelenésemet.

– Nem pont így terveztem a dolgot.

– Sajnálom, hogy megsértettem a büszkeségedet – mondtam fahangon. – De nem számítottam rá, hogy amint beteszem a lábam az otthonomba, csecsebecse módjára eladnak.

Nicoli sóhajtott, közelebb lépett, Coco pedig mély torokhangon felmordult.

– Soha nem vennélek meg – mondta komolyan. – De nem vagyok bolond. Tudom, hogy ez egyfajta üzlet. Apád azt akarja, hogy egy nap átvegyem a helyét, és őszintén szólva, Sloan, jobb neked velem, mint bárki mással, akit apád rád akarna erőltetni.

A torkom összeszorult, miközben rámeredtem.

– Szóval te nem nyersz semmit ezzel? – kérdeztem szárazon. A birodalmat leszámítva, ami engem illetne.

– Nem ezt mondtam. Egész életemben csodáltalak. Gyönyörű vagy, szenvedélyes, és a szíved olyan nagy, hogy az egész világ beleférne, és még hely is maradna benne.

Felvontam a szemöldököm, ugyanis megleptek a kedves szavak.

Közelebb lépett, és az ajtóra pillantott, tudva, hogy nem szabadna kettesben maradnia velem. Apám inkább meghalt volna, mintsem hagyja, hogy bármelyik férfi akár csak egy ujjal is a lányához érjen. De Olaszországban már megszegtem ezt a szabályt, és egy részem ismét hajlandó lett volna rá.

– Mindketten ismerjük ezt a világot – mondta Nicoli gyengéden. – Megosztozhatunk rajta. Nem gondolod, hogy működhetne?

Felnéztem rá, olyan közel állt előttem, hogy érezni lehetett finom kölnijének illatát és puszta erejének jelenlétét, amely hullámokban áradt felém. De mindezek mögött felfedezni véltem azt a fiút is, akit régen ismertem. Akivel játszottam, és akit imádtam.

Megfogta a kezem, felállított, és a szívem kihagyott egy ütemet, amikor a jól ismert szempárba néztem. Nem akartam máshova nézni, csak oda, hogy megragadjam azt a részét, amit olyan jól ismertem. De nem tudtam sokáig belekapaszkodni.

– Te már nem az a fiú vagy, akit ismertem – suttogtam, mire ő összevonta a szemöldökét.

Lehajtotta a fejét, és összefűzte az ujjainkat, felébresztve bennem a vakmerőséget. Szembeszálltunk az apámmal. Pimaszul megérintett, miközben az ajtó tárva-nyitva volt, és olyan mámorító érzés kerített hatalmába, hogy teljesen át akartam adni magam ennek a pillanatnak.

– Még mindig az vagyok – ígérte, és a tekintete vágytól égett, miközben acélos pillantása a számra szegeződött.

Egy csók vele bűn lett volna. De végtére is, a Bűnös-öbölben voltunk…

Lábujjhegyre álltam, remélve, hogy valami szikra keletkezik, ami jobbá teheti ezt a helyzetet, és egy kis szenvedélyt ígér a jövőnkre nézve. Ez a férfi előttem, ő lesz a férjem, nincs kiút ebből, és egyszer már szerettem őt, amikor még fiú volt – talán most is megtehetem, így, hogy már férfi.

Ajkunk összeért, és a merészségének izgalma lelkesített, a szám megnyílt a nyelvének. Visszafojtott egy nyögést, karja körém fonódott, és kemény mellkasához húzott. Szíve hevesen dobogott, és mélyen legbelül kezdtem remélni, hogy tényleg van esélyünk.

Coco dühösen ugatott, és végül elhúzódtam, miközben egész testemben forróságot éreztem.

– Nem tudok elképzelni nálad csodásabb menyasszonyt, Sloan – mondta Nicoli rekedt hangon. – Egymásnak teremtettek minket, és fogadom, hogy megvédelek. Mindig.

Összevontam a szemöldököm, amikor átment a szobán. Nem akartam biztonságban lenni. A biztonság csak egy másik szó a bezártságra.

Letette a gyűrűs dobozt az éjjeliszekrényemre, mielőtt ismét az ajtóhoz lépett.

– Maradok vacsorára – mondta. – Ha ma este szeretnél újra megismerkedni, várni foglak. Akárhogy is, a hónap végén összeházasodunk, Sloan. Szóval próbáljuk úgy alakítani, hogy működjön!

Az agyamban zavaros gondolatok kavarogtak, miközben leültem az ágyra, és fájdalommal a lelkemben bámultam utána. Nicoli talán nem maga választott engem, de egyértelmű volt, hogy engem akart. És talán az univerzum kegyes lesz hozzám. Talán jó lesz vele. De a vakmerő lány, aki felébredt bennem, még mindig ébren volt. És nem voltam biztos benne, hogy ő valaha is megelégszik Nicolival.

Rocco

HARMADIK FEJEZET

Bocsáss meg, Atyám, mert vétkezni fogok.

A gyóntatószék szűk és sötét volt, a csiszolt fa és a tömjén illata körülölelt, míg a fejem tele nem lett vele.

Megmozgattam a vállamat, hogy enyhítsem a fájdalmat, amit az éjszaka a kis helyiségben kucorogva töltött idő okozott. A rejtekhelyem ajtajába vágott apró, kereszt alakú lyukakon keresztül figyeltem, ahogy a gyülekezet bevonul a hatalmas templomba.

A Calabresik hangosak és pimaszok voltak, arroganciájuk a dizájnerruháikon és túlfodrászolt frizurájukon is átütött. A nők egymásnak káráltak, dicsérték a másik ragyogó ruháját és vastag sminkjét, miközben belül gúnyosan mosolyogtak, és exkluzív táskákkal és egyedi cipőkkel próbáltak pontokat szerezni. A férfiak hangja dübörgően visszhangzott a boltíves mennyezet alatt, miközben drága öltönyeikben pávaként kidüllesztették a mellkasukat.

Nem láttam náluk fegyvert, mind anélkül érkezett a templomba. Még én is – anyám soha nem bocsátott volna meg nekünk, ha a testvéreimmel fegyverrel jöttünk volna erre a szent helyre.

A tekintetem az oltárra siklott, ahol egy makulátlan fehér terítő eltakarta az öcsémet, Enzót. Bizonyára tele volt energiával, és alig várta, hogy lépjünk. De még nem tehettük meg. Addig nem, amíg a másik testvérünk, Frankie, el nem végezte a rá kiszabott feladatot.

A vőlegény végigsétált a padsorok között, a fekete öltöny megfeszült az izmain, sötét tekintete végigpásztázta az összegyűlt maffiózókat, mintha parancsolhatna nekik. Nicoli Vitoli. A jövendő örökös. Csak annyit kellett tennie, hogy gyűrűt húz Sloan Calabresi ujjára, és ezzel megerősíti pozícióját mint a következő vezér.

Őt is kiiktattam volna, ha tehetem. De csak azután, hogy elintéztük az apát, Giuseppét. Ha le akarjuk győzni az ellenségeinket, akkor logikus, hogy először a fejüket vágjuk le.

És ő nem jelent meg, amíg a menyasszony meg nem érkezett. Mert melyik büszke apa hagyná ki a lehetőséget, hogy az oltárhoz kísérje a kislányát, összekötve őt örökbefogadott fiával, ezzel egy csapásra megszilárdítva hatalmát?

Ökölbe szorítottam a kezem, a szívem hevesen dobogott a mellkasomban, miközben figyeltem. És vártam.

Az időzítésnek tökéletesnek kellett lennie.

Mariellos atya az oltár elé lépett, és azok a vendégek, akik még mindig a folyosón álldogáltak, és hülyeségekről meg véres vendettákról fecsegtek, gyorsan elfoglalták a helyüket.

A kórus énekléshez készült, én pedig makulátlanul fehér ruhájuk és ártatlan arckifejezésük láttán elgondolkodtam, vajon tudják-e, hogy egy vérszomjas bűnözőkkel és gyilkosokkal teli templomban állnak. Vagy talán csak nem akarták tudni. Talán az ítéletet a mindenhatóra bízták.

Megszólalt az orgona első hosszú hangja, és a gyülekezet felállt, miközben minden szem a hatalmas templom hátsó ajtajára szegeződött.

A mahagóniajtó kitárult, és eltelt egy pillanat, mire Giuseppe Calabresi megjelent, hatalmas testét egy biztosan külön rá szabott öltönybe préselve. Kinyújtotta a karját, és az ajtó másik oldaláról előrelépett egy tetőtől talpig fehérbe öltözött lány.

Az esküvői ruha hullámzott körülötte, az uszály finoman hímzett csipkével díszített vízesésként omlott a padlóra.

Arcának egészét fátyol takarta, így nem tudtam megmondani, hogy Sloan Calabresi sokat változott-e azóta, hogy megkíméltem az életét, mert hagytam, hogy egy hatalmas, félelemmel teli barna szempár lebeszéljen az erőszakról. Nem sok dolog volt az életemben, ami ezt elérte nálam. Mindig készen álltam a harcra, akár az öklömmel, akár pengével vagy más fegyverrel, ha a helyzet úgy hozta. És mégis, azon a napon, abban a pillanatban, a rettegő lány tekintete valahogy megálljt parancsolt a kezemnek.

Meggyőztem magam, hogy azért történt, mert fiatal volt, ártatlan, és nem jelentett fenyegetést rám nézve. Igazság szerint azonban súlyos csapást mérhettem volna az apjára, ha a bácsikája mellett az ő életét is kioltom. Megtehettem volna. És talán meg is kellett volna tennem. De nem tettem. És ennyi év után sem voltam teljesen biztos benne, hogy miért nem.

Nicoli tekintete mereven a terem hátsó részére szegeződött, nem fordította el a fejét, hogy megnézze a közeledő menyasszonyát.

Egy örökkévalóság telt el, mire Giuseppe és Sloan végigmentek a folyosón. A teremben mindenki rájuk figyelt, és esküszöm, hogy úgy éreztem, a menyasszony lassú lépteit nem idegesség okozta, hanem vonakodás.

Azonnal elhessegettem ezt a gondolatot. Sloan Calabresi csak egy bábu volt az apja játszmáiban. Az egyetlen gyermeke és a kulcs ahhoz, hogy biztosítsa családja hatalmát a városban. Férjhez adja, hogy Nicolit hivatalosan is a családjába fogadja. A lány még a nevét sem fogja felvenni. Ettől a naptól kezdve Nicoli is Calabresi lesz. A fiú, akit Giuseppe a semmiből emelt ki, és a saját szörnyeteg képére formált, végre elnyeri azt a pozíciót, amelyre felkészítették.

Ha a gyülekezetben volt is bárki, aki kifogásolta ezt a megállapodást, egyértelműen nem hangoztatta. Nicoli talán a semmiből jött, de bizonyított annál az embernél, aki befogadta. Ezerszer megfizette a menyasszonya árát vérrel és halállal. Neki köszönhettem unokatestvérem, Mario halálát, és sok más emberemét is. Az ő neve is szerepelt a listámon, közvetlenül Giuseppe után.

A szívverésem felgyorsult, amikor a pap elkezdte a prédikációját. Az izmaim megfeszültek, a lelkemben erőszak tombolt. Ezért éltem. Hogy szabadjára engedjem a bennem lakozó vadállatot. Hogy megvívjam a családom háborúját azok ellen, akik felsőbbrendűségük és előjogaik bűzével töltötték meg ezt a termet. Az egész lényemet feláldoznám, hogy elpusztítsam őket. Erre születtem, erre neveltek. A vérükben fürödnék és a sírjukon táncolnék, mielőtt a bennem lakozó vadállat valaha is kielégülne.

Ránéztem az órámra, és elgondolkodtam, hogy mennyi időbe telik Frankie-nek, hogy elvégezze a feladatát. Addig nem mozdulhattam, amíg nem hajtja végre, de az idióta nem siette el a figyelemelterelést. Ismerve őt, biztosan arra a részre várt, amikor a pap megkérdezi, hogy tud-e bárki olyasmiről, ami miatt a házasság nem jöhet létre. Mindig is rendelkezett drámai érzékkel.

Kivettem a telefonomat a zsebemből, és írtam egy üzenetet a csoportos csevegésbe.

Rocco:

Ne húzd az időt, indulj már!

Frankie:

Nyugodj le, valami gond van a vezetékekkel.

Enzo:

Elzsibbadt a seggem, és rángatóznak az izmaim.
Ha nem sietsz, kirobbanok innen, testőrök ide vagy oda.

Rocco:

Nyugodj le, stronzo, Frankie mindjárt abbahagyja
a szarakodást. Ugye?

Frankie:

Fél perc, tartsatok ki…

Zsebre tettem a telefonomat, a szám gonosz mosolyra húzódott, miközben a várakozás izgalma átjárta a testemet.

Elkezdtem visszaszámolni a másodperceket, amikor Giuseppe kinyújtotta a kezét, és félrehúzta Sloan fátylát az arcából. Elzárta előlem a kilátást, megcsókolta az arcát, és szívből jövő kacagással fogta meg a kezét, majd Nicoli kezébe adta.

Giuseppe hátralépett, és leült az első padra. A tekintetem lesiklott róla, és a lányán landolt.

Négy év alatt Sloan Calabresi felismerhetetlenül megváltozott. Az a rettegő lány, akit megkíméltem abban az autóban, olyan nővé cseperedett, akinek sötét vonásai és hatalmas szeme láttán elakadt a lélegzetem.

Vörösre festett, telt ajka kissé lefelé görbült, mintha nem lenne elégedett az életével, és a nagy, barna szempár tele volt titkokkal, amelyeket elő akartam csalogatni belőle.

Összeszorítottam a számat, és elöntött a harag, amikor ránéztem a lány arcára, aki annyi problémát okozott nekem.

Az a pillanatnyi gyengeség, amikor úgy döntöttem, hogy megkímélem az életét, azóta is kísértett, nap mint nap. Apánk dühös volt. Alkalmatlannak és kudarcnak nevezett. És nem is tudta, hogy szándékosan tettem. Ezt a titkot magammal akartam vinni a sírba. Ő csak azt hitte, hogy nem végeztem alapos munkát. Ha tudta volna, hogy én döntöttem úgy, hogy életben hagyom, vérrel fizettem volna a hibámért.

A kudarc szégyene mégis árnyékként követett, és a Sloan Calabresi név fegyverré vált, amellyel testvéreim újra és újra kigúnyoltak. Ha valaha is lett volna újabb alkalmam, hogy Giuseppétől elvegyem a gyermekét, nem haboztam volna. Az én kezem által halt volna kínhalált, és megszabadultam volna a kudarc szégyenétől.

Amikor forró pillantásom már égette Sloan tökéletes vonásait, ő elfordította a fejét. Tekintete a gyóntatószékre esett, én pedig mozdulatlanná dermedtem. Nem láthatott engem az árnyékban, de egy pillanatra olyan volt, mintha érezte volna a ráömlő gyűlöletem hevét, és megfordult, hogy szembenézzen vele. Állát dacosan felszegte, állkapcsa elszántan megfeszült, mintha csatába vonulna, nem pedig álmai férfijához menne feleségül. Már ha az agyatlan bábuknak egyáltalán vannak álmaik…

BUMM!

A robbanás hangja betöltötte a templomot, visszhangzott a boltíves mennyezeten, és rémült sikolyokat váltott ki a gyülekezetből. Pillanatok alatt mindenki talpra ugrott, és az adrenalin átjárta a testemet, miközben puszta akaraterőből visszatartottam magam.

Még néhány másodperc…

A testőrök Royce Belmonte vezetésével egyenesen a templom túlsó végében lévő ajtók felé rohantak, hogy kiderítsék, mi a fene történt, és megóvják a családot, akiknek a védelmére felesküdtek.

Az esküvőre érkezett autók ekkorra már égig érő lángnyelvekkel égtek, Frankie pedig úton volt a templom hátsó részéhez a menekülésre szánt autónkkal.

Beleharaptam a szám belsejébe, amikor Nicoli nem követte őket, hanem védelmezően leendő felesége mellé állt, elállva az utamat Giuseppe felé.

Úgy tűnik, végül mégis kionthatom a vérét.

Abban a pillanatban, amikor a testőrök kinyitották az ajtókat és kirohantak, én is akcióba lendültem. A bakancsom olyan erővel csapódott a gyóntatószék ajtajába, hogy az egész kilazult a zsanérjaiból.

Az emberek sikoltoztak, néhányan felénk néztek, amikor Enzo előtört az oltár alól, felborította azt, és a hatalmas aranykereszt a lábam elé zuhant.

Nicoli felém fordult, tekintete az enyémbe fúródott, és üvöltés tört ki belőle, amikor rám vetette magát.

Széles mosoly jelent meg az arcomon, miközben meglódultam felé, leugrottam a magas emelvényről, és nekicsapódtam.

Nicoli káromkodott, amikor a súlyom a földre vitte, és én teljes erőmből állon öklöztem.

Vér fröccsent, de ő is visszavágott, öklével az oldalamba csapott, megrázta a bordáimat, és az ütés nyomán fájdalom lobbant bennem.

Újra felemeltem az öklömet, amikor egy rúgást éreztem az oldalamban, amely letaszított róla.

Elgurultam, felálltam, és dühösen meredtem Sloan istenverte Calabresire, miközben Nicoli talpra ugrott köztünk. A lány kibaszott tűsarka véres volt, és a fehér pólómon lyuk maradt a támadásának bizonyítékaként.

Enzo felkapta a nagy bronzkancsót, ami leesett az oltárról, és újra meg újra Giuseppe fejéhez vágta, miközben ő a karját emelgette, hogy megvédje magát. A testvérem dühös üvöltést hallatott, ahogy küzdött, hogy kioltsa esküdt ellenségünk életét.

Rémült kiáltások hallatszottak; a gyülekezetben lévő nők és gyerekek mind a kijárat felé próbáltak menekülni, míg a testőrök és a maffiózók egyre közelebb küzdötték magukat hozzánk.

Egy pisztolylövés visszhangzó dörrenése hallatszott, és Enzo hátraesett, szájából szitkozódás áradt, mire megláttam Carlo Fabrinit, Giuseppe jobbkezét, aki a káoszban azon küzdött, hogy egy második lövést is le tudjon adni.

Dühös morgás hagyta el ajkamat, amikor az öcsém felém botorkált, és vér ömlött a bicepszén a sebből, amit szorongatott.

Giuseppe elhátrált, elérhetetlen távolságba, rajtam pedig dühös remegés futott végig.

Nicoli ismét egyenesen felém rohant, szeme vadul villogott, és a családjuk mottóját harsogta:

– Il sole sorgerà domani!

Félregurultam, négykézlábra álltam, és az ujjaim valami hideg, kemény tárgyat érintettek.

Egy pillantást vetettem rá, és őrült nevetés tört ki belőlem, amikor a kezembe kaptam.

Minden erőmmel meglendítettem a nehéz aranykeresztet, és a vége Nicoli oldalát találta el, miközben ő egyenesen felém ugrott.

Vér fröccsent, izmaim megfeszültek, Nicoli pedig dühös és fájdalmas kiáltással hátraesett.

Utánamentem, újra és újra meglendítettem a keresztet, karomra vér fröccsent, izmaim égtek a nehéz tárgy forgatásának erőfeszítésétől, és csak ütöttem vele Nicoli hatalmas testét.

A negyedik ütésnél eltaláltam a halántékát, amitől összeesett. Egy pillanatig csak a csendet hallottam, ami teste tompa puffanását követte.

Egy másodpercig élveztem a diadalt, lenéztem rá, majd felkaptam a fejem, és újra körülnéztem a teremben. Giuseppe eltűnt a tömegben, a testőrök és a maffiózók tömege áttört a pánikba esett gyülekezeten, és egyenesen rám szegeződött Carlo pisztolycsöve. A pillanatnyi előnyünk oda, és kibaszottul elbuktunk.

Félreugrottam Carlo lövése előtt, elfordultam tőle és a többi Calabresitől, és a templom hátsó része felé rohantam.

Enzo eljutott az ólomüveg ablakig, ujjai remegtek, miközben vér ömlött végig a karján.

Egyenesen felé rohantam, útközben meglendítettem a keresztet, és teljes erőmből az ablak felé dobtam.

Üvegcsörömpölés zaja töltötte be a templom belsejét, és Enzo félreugrott a körülötte záporozó üvegszilánkok elől.

Kezem nyújtottam felé, felsegítettem, és miután felmászott, tompa puffanással landolt az ablakkereten túl.

Átkozódása visszhangzott bennem, ugyanis a sérült karjára esett, és dühösen felmordultam a tudattól, hogy ezek a seggfejek fájdalmat okoztak a véremnek.

Megragadtam a keretet, éppen, amikor a harmadik golyó eltalálta a mellettem lévő kő ablakpárkányt. A szívem őrült ütemben dobogott, arra késztetve, hogy meneküljek ebből a zűrzavarból, mielőtt saját életemmel fizetném meg a kudarc árát.

Feltoltam magam, de mielőtt kimászhattam volna, valami nehéz dolog csapódott neki a tarkómnak.

Megfordultam, kivillantottam a fogaimat, a kezem ökölbe szorult, éppen akkor, amikor Sloan Calabresi újra ütésre emelte a bronzkancsót.

Fehér ruháját Nicoli vére szennyezte, barna szemében dühös, vad tűz tombolt. Ugyanabban a szempárban, amely korábban már tanúja volt egyszer bukásomnak.

Gyűlöletes morgás tört ki a torkomból, miközben rámeredtem, és a családja felénk rohant, kiabálva, hogy álljon félre.

Újra felém lendítette a kancsót, de kinyújtottam a kezem, elkaptam, felfogtam az ütés erejét, majd kitéptem a kezéből a kancsót, és félredobtam.

Szinte hallottam, ahogy a testvéreim és az apám gúnyolnak, hogy megint elbuktam emiatt a lány miatt.

Meg kellene ölnöm.

Megfeszítettem az ujjaimat, és rávetettem magam. De amikor megragadtam a csuklóját, az a barna szempár elkerekedett a félelemtől, és egy jobb ötletem támadt.

– Apádnak újra kell szerveznie az esküvőt, principessa! – gúnyolódtam, majd magamhoz rántottam, és a karomba kaptam.

Sloan sikított, amikor az ablak felé dobtam, karjával hadonászott, hogy megakadályozza a zuhanást, ujjai megragadták a csuklóm.

Kegyetlenül felnevettem, lesöpörtem magamról a kezét, és erősen meglöktem, hogy rettegve kirepüljön a nyíláson.

Egy pillanat múlva felugrottam, és Carlo fegyvere újra eldördült, amikor kiugrottam a templomból. Fájdalmas üvöltéssel gurultam végig az üvegszilánkok borította betonon.

Frankie az utca túlsó végében dudált, Enzo pedig a fekete BMW hátsó üléséről vad tekintettel bámult rám, miközben vérző karját szorongatta.

Sloan talpon volt, fátyla lecsúszott a fejéről, miközben futott, ahogy csak bírt, és kétségbeesetten próbált elmenekülni előlem.

Vad vigyor ült ki az arcomra, ahogy rohantam utána, és hamar utolértem, amíg ő a menyasszonyi ruhájával küzdött.

Összeütköztem vele, megragadtam a derekát, amire ő vérfagyasztó sikítással reagált, majd a vállamra dobtam.

– Mi a faszt csinálsz? – kiáltotta Frankie tágra nyílt szemmel a lehúzott ablak mögül, miközben én a kocsi felé rohantam.

– Nyisd ki a csomagtartót! – parancsoltam a kérdését félresöpörve, ahogy felharsantak mögöttem az üldözők kiáltásai.

De nem dördült el újabb lövés. Addig nem, amíg a kezemben tartottam a drágalátos Sloant.

Enzo felnevetett, mintha ez lenne a világ legviccesebb dolga, én pedig még gyorsabban futottam, amikor a csomagtartó kinyílt.

Sloan sikoltozott, káromkodott, karmolt és még harapott is, hogy elengedjem, de mindhiába.

Lehet, hogy nem sikerült megölnünk az apját, de épp most találtam ki a világtörténelem legjobb B tervét. Mert ha a drága lánya a kezünkben van, akkor a birodalma is. Térdre kényszeríthetjük, és úgy táncol majd, ahogy mi fütyülünk.

– Engedj el, te kibaszott pszichopata! – sikoltozta Sloan, amikor a vállamra emeltem, és egyenesen a csomagtartóba dobtam.

A szája kinyílt, a szeme elkerekedett, és egy szemvillanásig láttam rajta a pánikot, mielőtt lecsaptam a csomagtartó ajtaját és rázártam.

Beugrottam az anyósülésre, Frankie pedig beletaposott a gázpedálba, és az autó elhúzott az utánunk rohanó, üvöltöző gengszterek tömege elől.

Néztem őket, amíg be nem fordultunk egy sarkon, majd hátradöntöttem a fejemet a fejtámlára, és felnevetettem.

– Mi a fasz volt ez? – kérdezte Frankie, miközben az autó belsejében Sloan sikolyai visszhangzottak.

– Úgy döntöttem, kipróbálom magam túszejtőként – mondtam diadalmas mosollyal. – És azt kell mondjam, szerintem egész jól megy ez nekem.

Nicoli

NEGYEDIK FEJEZET

Egy kéz csapódott az arcomba, és vakító fájdalom hasított a koponyámba, amikor kinyitottam a szemem.

– Svegliati! Ébredj fel, Nicoli! – Giuseppe hangja tompa üvöltés volt, és újra pofon vágott.

Átkozódva négykézlábra emelkedtem, miközben vér ömlött a fejem oldalából, ahová az a szemétláda Romero az oltár kibaszott nehéz keresztjével lecsapott.

– Az a szarházi elrabolta a menyasszonyodat! – kiabálta Giuseppe, és valahogy ez az apró információ áthatolt a fájdalmon és a zavarodottságon, ami kitöltötte a meggyötört koponyámat, és lángra lobbantotta a lelkemben égő dühöt.

– Merre ment? – kérdeztem, ahogy felálltam, letéptem magamról a zakót, és a földre dobtam.

– Kivitte az ablakon! – vágta rá Giuseppe, és én már futottam is, mielőtt bármi mást mondhatott volna.

A templom hátsó részén lévő törött ablakon besüvített a jeges szél, a hideg belemart a halántékomon tátongó sebbe.

Vér ömlött végig az arcomon, és csepegett nemrég még makulátlan fehér ingemre, és dühösen átkoztam a szemétládát, aki tönkretette az egyik első dolgot, amit valaha is igazán a sajátomnak nevezhettem volna. Ez az esküvő minden lehetséges módon a Calabresi névhez kötött volna. A Sloannal közös gyermekeink jelentették volna ennek a városnak a jövőjét, és nem voltam hajlandó elfogadni, hogy valaki megpróbálja ezt elvenni tőlem.

Kimásztam az ablakon, a fagyos földre zuhantam, átgurultam az üvegszilánkokon, amelyek megvágták és megsebezték a testemet, tovább növelve a Romero fattyú okozta sebek számát.

Egy másodperc múlva már talpon voltam, és a tekintetem a széles zöld terület túlsó oldalán álló fekete BMW-re szegeződött, ahol az a kibaszott Rocco Romero éppen a csomagtartóba kényszerítette a menyasszonyomat.

A sikolyai visszhangzottak a környéken, széttépték a szívemet, és dühösen üvöltve rohantam felé.

Jövök, Sloan! Az egész világot is kettészakítanám, hogy megmentselek!

A Calabresi banda több tagja már a gyepen rohant, átkozódva, miközben próbáltak időben odaérni. De én mindannyiukat lehagytam, mert egyikük sem tudta felvenni a versenyt a dühömmel. Ő volt a sorsom, és inkább meghaltam volna, mintsem hagyjam, hogy kicsússzon a kezem közül.

– Romero! – üvöltöttem, kihívásként és követelésként. – Állj meg, és nézz szembe velem, mint egy férfi!

Lépteim dübörögtek a kemény talajon, ahogy átszeltem a köztünk lévő távolságot, de az a mocskos seggfej már beugrott a kocsiba, és a motor mohón felbőgött, amikor sebességbe tették az autót.

– Ne! – kiáltottam. – Elfutsz a harc elől, mint egy gyáva nyúl?

Visító vau-vau-vau hallatszott valahonnan mellőlem, és amikor lenéztem, megláttam Sloan kis fehér kutyáját, Cocót, aki mellettem futott, és ugyanolyan dühös volt, mint én, hogy azok a kibaszott seggfejek elrabolták őt tőlünk.

Az autó elszáguldott az utcán, de Carlo ismét rálőtt mögülem.

– Ne lőj! – parancsoltam neki üvöltve anélkül, hogy egyszer is hátranéztem volna.

A tekintetem arra a kibaszott kocsira szegeződött. Az életem ott volt benne. A menyasszonyom. Az örökségem. Az egyetlen kulcsom ahhoz a birodalomhoz, amelynek az életemet szenteltem.

A semmiből jöttem, és arra neveltek, hogy átvegyem a város legnagyobb maffiózójának helyét. Giuseppe Calabresi gyerekként befogadott az otthonába, és azóta mindennap törlesztettem ezért neki. Fáradhatatlanul dolgoztam, hogy a legjobb legyek. Érte. Azért, akit az életemben az apafigurához a legközelebb állónak tekinthettem. És ő rám bízta a legértékesebb kincsét. Amint feleségül veszem Sloant, minden értelemben Calabresi leszek. Ő volt a jutalmam minden aljas és veszélyes dologért, amit Giuseppéért tettem. Ő engem választott. Nekem adta őt.

Sloan engem illetett.

És én a világ végére is elmentem volna ezek után a rohadékok után, hogy visszahozzam az őt megillető helyre, az én oldalamra.

– Sloan! – üvöltöttem, és öltönycipőmben olyan gyorsan rohantam az utcán, ahogy csak bírtam.

A fejem kótyagos volt, a szemembe vér csorgott. Fehér ingem ujjával letöröltem, és a textil gyorsan vörösre váltott, de nem lassítottam, ügyet sem vetettem meggyötört testem tiltakozására.

Coco még mindig mellettem futott, ugatva üvöltötte a világba ragaszkodását a kocsiban heverő lány iránt.

Az egyik Romero seggfej kihajolt az ablakon, és lőni kezdett rám.

Nem lassítottam, karom pumpált, lábam dübörgött, miközben futottam. Csak egy golyó állíthatott volna meg, és az is csak akkor, ha pontosan a szemem között talál el.

De ahogy tovább gyorsultak, a távolság köztem és a sorsom között egyre csak nőtt.

– Gyere vissza! – követeltem, hangom elcsuklott, miközben dühömet az ég felé üvöltöttem.

A BMW nagy sebességgel vette be a kanyart, a golyók a betonba csapódtak körülöttem, és kavicsdarabokat repítettek a lábamra. Még gyorsabban futottam, de amikor eltűntek a sarkon, a szívem megdobbant, és csengeni kezdett a fülem.

Coco továbbra is mellettem futott, míg a többi Calabresi annyira lemaradt, hogy már nem is hallottam őket.

De nem számított. Ha sikerül elkapnom a Romero testvéreket, a puszta kezemmel tépem szét őket. A sorsuk megpecsételődött, felkerültek a halállistámra.

Senki sem lophatja meg Nicoli Vitolit. Én voltam a Calabresi név örököse. Ebben a városban mindenki félt tőlem. És a Romerók hamarosan megtudhatják, pontosan miért.

Bevettem a kanyart, és a szívem a torkomban dobogott, amikor nem láttam sehol a BMW-t.

– Gyáva disznók! – kiáltottam az égbe, és tovább futottam, annak ellenére, hogy már elmentek.

Nem adhattam fel. Nem adtam fel. Sloan számított rám.

Míg a halál el nem választ.

Jóban és rosszban.

Ő az enyém volt.

És vissza akartam szerezni, bármi áron.

Utcáról utcára futottam, ösztönösen kanyarogtam, de a BMW-t nem láttam sehol.

A szívem olyan hevesen zakatolt, hogy csak a saját pulzusomat hallottam a fülemben.

A lépteim elbizonytalanodtak.

Az akaratom megtört.

Elvitték Sloant.

Kétrét görnyedtem, a térdemre támaszkodtam, és lihegve próbáltam ismét levegőhöz jutni, hogy összeszedjem magam.

Coco lihegve a lábam elé zuhant, szeme aggodalommal telt, miközben előre-hátra mozgatta a fejét, mintha Sloan bármelyik pillanatban előugorhatna az árnyékok közül.

– Visszaszerezzük! – ígértem neki, és ő felnézett rám, mintha megértette volna.

Egy autó rám dudált, és felnéztem a pasasra, aki arra mert kérni, hogy álljak félre az útból.

Egyenesen a fehér pickup felé sétáltam, sötét tekintetemmel a volán mögött ülő seggfejet méregetve.

A szeme tágra nyílt a rémülettől, amikor megérezte a dühöm teljes erejét.

Kihívóan felordítottam, mindkét karomat a fejem fölé emeltem, és öklömmel lecsaptam a pickup motorháztetőjére.

A motorháztető összerogyott a csapásom ereje alatt, két hatalmas horpadás keletkezett az öklöm nyomán.

– Nicoli! – hallottam Giuseppe parancsoló hangját a hátam mögött, és elfordultam a férfitól, akit pillanatokkal ezelőtt még szét akartam tépni. Megláttam a főnökömet, aki egy nagy, fekete Bentley hátsó ablakából nézett rám.

– Szállj be! – parancsolta, és én azonnal engedelmeskedtem.

Felkaptam Cocót, kinyitottam az autó ajtaját, majd beültem a főnökömmel szemközti ülésre.

– Elvitték – mondtam érzelemmentes hangon, mintha ő nem tudná.

– Akkor vissza kell hoznod, nem igaz? – morogta, és a hangjában érződő haragból úgy tűnt, mintha valahogy engem tartana felelősnek ezért a katasztrófáért.

– Igen, főnök! – feleltem, és szégyenkezve lehajtottam a fejem, miközben Coco mellettem nyüszögött.

– Tisztítsd meg azt a kibaszott fejsérülést! – tette hozzá Giuseppe ingerülten, miközben a sofőr elindult. – Összevérezed az egész kárpitot!

Kigombolkoztam, lehúztam az ingemet, és összegyűrtem, hogy felitassam a vért, ami még mindig ömlött az arcomon.

Megálltunk Dariello doki rendelője előtt, és követtem Giuseppét, amikor kiszállt.

Coco kiugrott utánam a kocsiból, és szorosan a nyomomban maradt. Meglepetten pillantottam az apró kutyára, akivel közös volt a vágyunk, hogy Sloant visszahozzuk a helyére, az én oldalamra.

Egyenesen a klinika hátsó szobájába mentünk, és leültem a papírral borított ágyra, ahová Giuseppe mutatott.

– Odakint kellene lennem, hogy megtaláljam! – tiltakoztam, bár nem tettem semmilyen lépést, hogy ellentmondjak neki anélkül, hogy engedélyt kértem volna tőle.

– Igen, ott lenne a helyed – morogta Giuseppe. – De ha összeesel és elvérzel az utcán, az senkinek sem lesz jó.

A szívem megremegett ettől a kijelentéstől. A tény, hogy itt voltunk, arra engedett következtetni, hogy törődik velem. Legalább egy kicsit. Jobban, mint amennyit érek neki.

Bár már fiúként befogadtak a Calabresi családba, Giuseppe szívét mindig elérhetetlennek éreztem. Fegyvert faragott belőlem. Olyan emberré nevelt, akivel nem lehet tréfálni, de ebben a szerepben alig volt helye egy olyan egyszerű dolognak, mint a szeretet. Egyszerűen nem az a fajta volt, aki kimutatta, kimondta az érzéseit, de az ilyen pillanatokban elgondolkodtam, hogy vajon eleget tettem-e azért, hogy biztosítsam a helyem az ő oldalán, vagy sem.

Az orvos belépett, és kommentár nélkül megvizsgálta a sebeimet.

Kibújtam az ingből, és mozdulatlanul ültem, amíg ő nekilátott a tisztításnak.

– Minden emberem nyomokat keres a városban – mondta Giuseppe komoran. – Meg fogják találni. De azt akarom, hogy te is keresd! Tegyél meg mindent, ami szükséges, hogy visszahozd. Megértetted?

– Igen, főnök! – feleltem. Képes lettem volna darabokra szedni ezt a várost, amíg meg nem találom. Senki sem lophatja el büntetlenül azt, ami az enyém.

– Jó. És ha megtaláltad, öld meg azokat a kibaszott Romerókat! Lassan véreztesd ki őket, és gondoskodj róla, hogy a zsaruk rátaláljanak, akármi is marad belőlük. Azt akarom, hogy a városban mindenki pontosan tudja, mi történik azzal, aki Giuseppe Calabresi útjába áll!

– Darabokra tépem őket! – morogtam, és az erőszak úgy hívott magához, mint egy régi barát.

Az orvos elkezdte összevarrni a sebet, én pedig összeszorítottam a fogamat a fájdalom miatt.

– Meg fogod tenni! – közölte Giuseppe hevesen. – Mert ha nem, akkor nem leszel az örökösöm. Szóval nem akarom, hogy egyél, aludj, vagy akár csak szarjál is addig, amíg meg nem találod a lányomat! Mostantól csak ezért élsz! És ha nem tudod elvégezni a feladatot, akkor inkább én magam vágom el a torkodat.

– Értettem – morogtam.

De nem volt szükségem a dühös fenyegetésére, hogy cselekvésre késztessen. Az utcán akartam lenni, amint az orvos befejezte a fejem összevarrását. Benyitni minden ajtón, átkutatni minden sikátort, és megölni minden kibaszott, mocskos Romerót, amíg meg nem találom őt.

Nem állok le. Nem pihenek.

Sloan Calabresi az enyém. És inkább meghalok, mint hogy feladjam.

Sloan

ÖTÖDIK FEJEZET

Ó istenem. Elraboltak – kibaszottul elraboltak!

Órák óta a csomagtartóban voltam már, de csak nem hagytam abba a sikoltozást. Ütöttem és rúgtam a kasznit, az ülést, mindent, amit csak értem, amíg a karom és a lábam már tele volt zúzódásokkal.

A sötétben pánik fogott el, miközben próbáltam kitalálni, hogyan juthatnék ki. Bármit megtettem volna, de csapdába estem, a falak mintha közeledtek volna felém, és alig kaptam levegőt.

Amikor egy földúton kezdtünk zötykölődni, a félelemtől a lélegzetem is elakadt, és képek villantak át az agyamon arról, hogy mi történhet majd velem.

Az erdőbe visznek. Kihúznak a csomagtartóból, megölnek, és eltemetnek a földbe, vagy egy tóba dobnak.

Tél közepén jártunk, így a föld biztosan fagyott volt. De akár fúrhatnak egy lyukat a tó jegébe, és… beledobhatnak, vagy élve, vagy holtan. Akárhogy is, nem élhetem túl.

Hagyd abba, Sloan! Találj kiutat, mielőtt ez megtörténne!

Rázkódtam, beütöttem a fejem, és szédülés tört rám, miközben igyekeztem megkapaszkodni a tetőben. Átkutattam a csomagtartó minden centiméterét, még a szőnyeget is feltéptem, hátha találok egy kerékkulcsot vagy valamit, amit fegyverként használhatok, de nem volt ott semmi. Semmi, csak ami rajtam volt. Csak egy hatalmas ruha és…

Egy rántással lehúztam a cipőmet, és szorosan megragadtam. Nem sokat ért egy fegyverrel szemben, de talán csak egy esélyre volt szükségem, hogy elmenekülhessek, sikíthassak, hogy valaki meghalljon. Valaki, aki segíthet.

Az autó megállt, és a félelem újabb hulláma söpört végig a testemen.

Megpróbáltam felidézni mindent, amit Royce tanított nekem az önvédelemről. A lehető legjobban igyekeztem csillapítani a légzésemet és a feladatra koncentrálni, de semmi sem tudott megnyugtatni így, hogy újra kiszolgáltatottá váltam Rocco Romero előtt. Rettegtem attól, hogy szembe kell néznem vele. Szinte éreztem a kezét a torkomon, és remegés futott végig rajtam. De minden erőmmel harcolni akartam ez ellen a szörnyeteg ellen azért a tizenhat éves lányért, aki egyszer már majdnem meghalt miatta. Nem akartam könnyen feladni. De ők hárman voltak, és kétségtelenül mind fegyveresek.

Francba, francba, francba.

Nehéz léptek közeledtek felém, és gombóccal a torkomban szorítottam a tűsarkúmat a kezemben, készen arra, hogy meglendítsem, amint lehetőségem adódik rá.

Egy pillanatnyi csend támadt, csak a szél üvöltött az autó mellett, mint egy gyászoló kísértet.

A csomagtartó kinyílt. A szívem hevesen megdobbant. Teljes erőmből felugrottam, és dacosan felkiáltottam.

Egy kemény testnek ütköztem, és a cipőm sarkával újra és újra a fejére csaptam.

Hatalmas kezek ragadták meg a csuklómat, és amikor a csomagtartó bezárult mögöttem, a fogvatartóm a kocsihoz szorított, és kitépte a cipőt a kezemből.

– Bassza meg! – morogta, és ömlött a vér a homlokából.

Rocco Romero ugyanolyan félelmetes volt, mint az első nap, amikor találkoztam vele. Kemény pillantása belém hasított, miközben összekötözte a kezemet, majd felhúzott. Mezítlábas talpam belesüppedt a hóba, de nem éreztem a hideget, mert adrenalin száguldozott az ereimben. Kétségbeesetten rángattam a csuklómat, ahogy megfordított, és láttam, hogy két testvére ott áll a felhajtón, és minket figyelnek.

Frankie Romero, a fiatalabb, a szemébe lógó fekete hajjal úgy tűnt, rögtön elneveti magát, míg a másik, átható tekintetű, sötét copfos a karján lévő lőtt sebet ápolta, és úgy nézett rám, mintha én lőttem volna meg. Aztán rájöttem, hogy ő Enzo. Brutális híre megelőzte, de a Romerók közül egyik sem ijesztett meg annyira, mint Rocco.

A dombon, a fák között egy hatalmas udvarház állt, amelyet hó borított. A fából ácsolt falak magasra nyúltak az ég felé, tekintélyes árnyékot vetve a földre. Az ablakok visszatükrözték a hó fehérségét és a völgyet körülvevő dombokat. Nem tudtam, hol vagyunk, de mindent megjegyeztem. Észak felé kellett utaznunk a hegyekbe, de az a tény, hogy egyáltalán megengedték, hogy megnézzem ezt a helyet, csak egy dolgot jelenthetett: meg akarnak ölni.

Rocco előretaszított, de a lábam mintha gyökeret eresztett volna a talajba, dühösen vergődtem és küzdöttem, hogy kiszabaduljak. Minden fogást bevetettem, amit Royce tanított nekem, de ellenfelem jól képzett volt, és legalább háromszor akkora, vagy még annál is nagyobb izomtömeggel rendelkezett, mint én.

– Elég! – parancsolta Rocco, de én nem hallgattam rá. Megfordultam, és olyan erősen haraptam bele a bőrdzsekis karjába, amennyire csak tudtam. Rocco felkapott a földről, a vállára dobott, és türelmetlenül átfogta a lábamat. Az esküvői ruhám felcsúszott a fejemre, és dühösen sikítottam, miközben küzdöttem, hogy kiszabaduljak a textilfelhőből, és egy ütést mérhessek a hátára.

Cipelt tovább, aztán ajtó nyílásának hangját hallottam, majd a keményfa padlóra dobott. Letoltam az esküvői ruhám szoknyarészét, hogy lássak, a hajam rendezetlenül omlott a vállamra. Rocco becsapta az ajtót, és sötétség borult ránk. Megborzongtam, amikor rájöttem, hogy három férfi áll körülöttem a hatalmas előszobában, háromszöget alkotva.

– Mit csináljunk vele? – Frankie Roccóra nézett, utasítást várt.

– Levághatnánk apránként a testrészeit! – vetette fel Enzo izgatottan.

– Ne! – lihegtem.

– Először is szedd ki a golyót a karodból, fratello! – parancsolta Rocco. Ő volt a legidősebb a három közül, ezért gondoltam, hogy ő a főnök.