A város és kiszámíthatatlan falai

Mayer Ingrid fordítása

Murakami Haruki

A város

és kiszámíthatatlan falai

Geopen Könyvkiadó

2025

A mű eredeti címe:

MACHI TO SONO FUTASHIKANA KABE

(The City and Its Uncertain Walls) by Haruki Murakami

Copyright © Harukimurakami Archival Labyrinth, 2023

Originally published by Shinchosha Publishing, Co., Ltd.

Hungarian translation © Mayer Ingrid, 2025

Idézett részlet (Fermina Daza és Florentino ... az arca ismerősnek látszott.): Gabriel García Márquez: Szerelem a kolera idején

(Székács Vera fordítása)

{{watermark}}

(…)

hol roppant barlangokon át

örök éjbe veti magát

az Alph, a szent folyam.

Samuel Taylor Coleridge: Kubla kán

(Szabó Lőrinc fordítása)

Első rész

1

Te meséltél nekem először a városról.

Azon a nyári estén folyásiránnyal szemben sétáltunk a folyó mentén, és élveztük a füvek édes illatát. Elhagytunk néhány kis zúgót, meg-megálltunk, figyeltük a nyúlánk, ezüstszínű halakat, amelyek a lapályon kisimuló vízben úszkáltak. Egy ideje már mindketten mezítláb voltunk. A kristálytiszta folyó hűvösen cirógatta a bokánkat, lábfejünk belesüppedt a meder finom homokjába – mint álombeli puha felhőkbe. Én tizenhét éves voltam, te egy évvel fiatalabb.

Sárga műanyag válltáskádba dugtad piros lapos talpú szandálodat, és valamivel előttem róttad az utat homokpadról homokpadra. Vizes lábszáradra fűszálak tapadtak, mint csodás zöld írásjelek. Én két kezemben lóbáltam ócska fehér tornacipőmet.

A gyaloglástól fáradtan egyetlen szó nélkül lehuppantál a friss fűbe, csak nézted az eget. Két kismadár röppent át felettünk egymáshoz közel, éles hangon csivitelve. A néma csendben már kezdett minket betakargatni az egyre kékülő alkony. Leültem melléd, és valahogy furcsa érzésem támadt. Mintha több ezer láthatatlan szállal kötődött volna tested a lelkemhez. A szemhéjad rebbenése, még az ajkad legapróbb rezzenése is felforrósította a szívemet.

Ekkor még se neked, se nekem nem volt nevünk. Egy tizenhét meg egy tizenhat éves fiatal egy nyári estén, kitörő érzelmek a folyó menti füveken – ennyi volt csupán az egész. Nemsokára szép lassan pislákolni kezdtek felettünk a csillagok, ám azoknak sem volt nevük. Mi csak ültünk egymás mellett a füvön egy névtelen világ folyópartján.

– A várost magas fal veszi körül – kezdtél bele. A sötétség mélyéből kerested ki a szavakat. Mint a gyöngyhalásznők, akik egy szál semmiben merülnek alá a vízbe a zsákmányért. – Nem annyira nagy város ez. De nem is annyira kicsi, hogy egy pillantással felmérhetnéd.

Másodszor említetted nekem ezt a várost. Így került köré egy magas fal.

Ahogy tovább meséltél, lett a városnak egy gyönyörű folyója és három kőhídja (a Keleti, az Öreg és a Nyugati híd), majd egy könyvtára és egy őrtornya, lett egy elhagyott vasöntödéje és szerény lakótelepei. A nyári este közeledtén a gyengülő fényben, egymásnak vetett vállal figyeltük ezt a várost, én és te. Hol távolról, egy messzi-messzi dombról hunyorogva, máskor tágra nyílt szemmel, karnyújtásnyi közelségből.

– Az igazi énem ebben a magas fallal övezett városban él – mondtad.

– Akkor, aki most itt van előttem, igazából nem te vagy – jegyeztem meg magától értetődően.

– Nem, aki most itt van, az nem az igazi énem. Csak egy helynök. Olyasmi csupán, mint egy tovasuhanó árnyék.

Ezen elgondolkodtam. Olyasmi, mint egy tovasuhanó árnyék? De a véleményemet egyelőre megtartottam magamnak.

– Jó, és az igazi éned mit csinál abban a városban?

– A könyvtárban dolgozik – felelted halkan. – A munkaidő délután öt körültől este tíz körülig tart.

– Körültől körülig?

– Ott minden időpont hozzávetőleges. A főtéren van egy magas óratorony, de nincs mutatója.

Elképzeltem a mutató nélküli toronyórát.

– És bárki bemehet abba a könyvtárba?

– Nem. Nem léphet be szabadon akárki. Csak az arra érdemesek. De te bemehetsz. Mert neked megvan az a különleges képességed, ami felhatalmaz rá.

– Különleges képesség… Miféle érdemességről van szó?

Szelíden elmosolyodsz. De a kérdésemre nem válaszolsz.

– De ha eljutok oda, akkor találkozhatnék az igazi éneddel, igaz?

– Ha meg bírod találni a várost. És ha…

Itt elhallgattál, és kissé elpirultál. De én meghallottam a ki nem mondott szavaidat is.

És ha téged tényleg az igazi énem érdekel… – ezek voltak a szavak, amelyeket te akkor szándékosan nem ejtettél ki. Óvatosan átkaroltam a válladat. Ujjatlan, halványzöld ruhát viseltél. Arcodat a vállamnak támasztottad. Csakhogy akinek én azon a nyári estén átkaroltam a vállát, az igazából nem te voltál. Ahogy mondtad, az csak egy téged helyettesítő árnyék volt csupán.

Az igazi éned a magas fallal körülvett városban élt. Volt ott egy törpe füzekkel sűrűn benőtt gyönyörű sziget a folyón, néhány magasabb domb, és úton-útfélen békés, egyszarvú lények. Az emberek régi lakótelepeken laktak, és egyszerű életet éltek, de semmiben nem szenvedtek hiányt. A vadak szívesen fogyasztották a város fáinak levelét és gyümölcsét, de sok elhullott közülük a hosszú tél hidegében és az éhezés miatt, amikor vastag hó lepte be a várost.

El sem tudom mondani, mennyire vágytam rá, hogy eljussak ebbe a városba. Mert találkozni szerettem volna az igazi éneddel.

– A várost magas fal veszi körül, és nagyon nehéz bejutni – mondtad akkor. – Kijutni pedig még nehezebb.

– Hogyan juthatnék be oda?

– Csak akarni kell. De nem olyan könnyű ám valamit szívből akarni. Lehet, hogy időbe telik majd. Lehet, hogy közben mindenféléről le kell mondanod. Méghozzá számodra fontos dolgokról. De ne add fel. Akármennyi időbe is teljen neked odajutni, a város nem tűnik el.

Elképzeltem, hogy találkozom az igazi éneddel abban a városban. Magam elé képzeltem a gyönyörűen burjánzó, hatalmas almafaligetet a városon kívül, a folyón átívelő három kőhidat és este a fülemülének csak az énekét, mert látni nem lehet. És a régi kis könyvtárat, ahol az igazi éned dolgozik.

– Neked ott mindig megvan a helyed – mondtad.

– Az én helyem?

– Igen. A városban egyetlen szabad munkahely van. Te pont oda való vagy.

Vajon miféle állás lehetett ez?

– Álomolvasó leszel – fogtad halkabbra a szavaid. Mint aki fontos titkot árult el.

Ezen muszáj volt nevetnem.

– Hát, én a saját álmaimra sem szoktam rendesen emlékezni. A magamfajtának nem lehet könnyű álomolvasóvá válni.

– Ne aggódj, az álomolvasóknak nem szükséges álmodniuk. Elég, ha a könyvtár raktárában felhalmozott régi álmokat olvassák. De arra nem mindenki képes.

– Én viszont igen, ugye?

Bólintottál.

– Igen. Te képes vagy rá. Neked megvan hozzá az adottságod. És az ott lévő énem segíti a munkádat. Minden este melletted leszek.

– Álomolvasó vagyok, és a város könyvtárának raktárában olvasom esténként a sok-sok régi álmot. És te mindig mellettem vagy. Az igazi éned – ismételtem meg hangosan a megismert tényeket.

Karomban megremegett csupasz, törékeny vállad a zöld ruha vállpántja alatt. Majd hirtelen megfeszült.

– Igen. De egyet ne felejts el: hiába találkozom majd veled abban a városban, az ottani énemnek a leghalványabb emlékei sem lesznek rólad.

De miért?

– Nem tudod, miért?

Dehogynem tudtam. Akinek én akkor átkaroltam a vállát, az csak egy helynök volt. Az igazi éned a városban élt. Abban a messzi-messzi, magas falaktól ölelt, titokzatos városban.

Selymesnek és kellemesen melegnek éreztem a válladat, ahogy átkaroltalak, és nem fért a fejembe, hogy ez ne az igazi éned válla lett volna.

2

A való világban mi ketten viszonylag távol éltünk egymástól. Nem olyan nagyon messze, de nem is annyira közel, hogy bármikor találkozhassunk, amikor csak eszünkbe jut. Kétszeri vonatátszállással, úgy másfél óra alatt értem a városba, ahol te laktál. És egyikünk városát sem övezte magas fal, ezért természetesen szabadon járhattunk-kelhettünk.

Én egy csendes kertvárosi lakóövezetben éltem a tenger mellett, te pedig egy sokkal nagyobb és forgalmasabb nagyváros kellős közepén. Azon a nyáron én harmadikos gimnazista voltam, te másodikos. Én a helyi állami középiskolába jártam, te egy magán-lánygimnáziumba a saját városodban. Bizonyos okok miatt örültünk, ha havonta egyszer vagy kétszer találkoztunk személyesen. Nagyjából felváltva látogattam el én a városba, ahol te laktál, és jöttél el te abba, ahol én. Amikor én utaztam el hozzád, akkor vagy a kis parkba mentünk a házatok közelében, vagy a városi arborétumba. Az arborétumba belépőjegyet kellett venni, de a melegházak mellett felfedeztünk egy kávézót, ahol rendszerint nem voltak sokan, és nekünk az lett az egyik kedvenc helyünk. Kávét és francia almatortát rendeltünk (ami kissé luxusnak számított), és elmerültünk a saját kis beszélgetéseinkben.

Amikor te jöttél az én városomba, mindig kettesben sétáltunk a folyó- vagy a tengerparton. A házatok közelében, a nagyváros közepén nem folyt folyó, és természetesen tenger sem volt, így amikor te jöttél az én városomba, elsőnek a folyót vagy a tengert akartad látni. Az a töméntelen természetes víz – az bűvölt el téged.

– Valamiért úgy megnyugtat, ha vizet látok – mondtad. – Szeretem hallani a víz moraját.

Úgy történt, hogy tavaly ősszel megismerkedtem veled, és szoros barátság alakult ki közöttünk – ennek már nyolc hónapja. Ha találkoztunk, lehetőleg kíváncsi tekintetektől távol ölelkeztünk össze, és csendben csókolóztunk. De ennél nem jutottunk tovább. Ennek egyik oka, hogy egyszerűen nem volt elég időnk a találkozásokkor. De leginkább azért, mert nem sikerült megfelelő helyet találnunk, ahol komolyabbra fordulhatott volna a kapcsolatunk. De még annál is többet nyomott a latban, hogy annyira szerettünk belefeledkezni a négyszemközti beszélgetéseinkbe, hogy sajnáltuk másra az időt. Sem te, sem én nem találkoztunk addig még soha senkivel, aki előtt ilyen szabadon, természetesen feltárhattuk volna az érzéseinket és a gondolatainkat úgy, ahogy voltak. Tényleg csodával határos, ha találkozhat az ember ilyesvalakivel. Ezért minden alkalommal, amikor havonta egyszer vagy kétszer találkoztunk, időt feledve csak beszéltünk és beszéltünk. De akármilyen hosszan beszélgettünk, a téma nem fogyott el, és amikor elérkezett az elválás ideje, és az állomás jegykezelő kapujánál elbúcsúztunk egymástól, mindig úgy éreztem, hogy sok fontos dolgot elfelejtettem elmondani.

Persze ez nem azt jelentette, hogy fizikailag nem kívántalak. Hogy is fordulhatott volna elő, hogy egy tizenhét éves, egészséges fiú ne érezzen szexuális vonzalmat egy szépen domborodó mellű tizenhat éves lány iránt, aki ott áll előtte, és pláne akkor, amikor átkarolja karcsú testét. De én ösztönösen úgy éreztem, hogy ráérek ezzel még később foglalkozni. Akkor nekem arra volt szükségem, hogy havonta egyszer vagy kétszer találkozzunk, nagyokat sétáljunk kettesben, és a legkülönbözőbb dolgokról nyíltan beszélgessünk. Hogy őszinte információkat váltsunk magunkról, és mélyebben megismerjük egymást. Aztán egy fa tövében összeölelkezzünk és csókolózzunk – én az ilyen csodás pillanatokat nem akartam elrontani, nem akartam siettetni semmit. Mert ha úgy teszek, akkor valami nagyon fontos megsérülhet, amit talán már nem is tudunk többé helyrehozni. Tegyük félre a testiséget valamikorra későbbre. Gondoltam én. Vagy a megérzésem hitette el velem.

De vajon miről beszélgettünk mi ott összebújva? Mostanra már fel sem tudom idézni. Annyi minden szóba jött köztünk, biztosan azért vagyok képtelen visszaemlékezni az egyes témákra. Majd miután egyszer csak említést tettél egy magas fallal körülvett, különleges városról, beszélgetéseink már főként akörül forogtak.

Elmesélted, hogyan néz ki a város, én folyton közbekérdeztem, te pedig mindenre válaszoltál, és így formáltunk ki, alakítottunk, dolgoztunk ki minden egyes részletet. Azt a várost eredetileg te hoztad létre. Vagy mindig is létezett benned. De abban, hogy szemmel láthatóvá, szavakkal kifejezhetővé váljon, már nekem is jelentős részem volt. Te meséltél, én leírtam, amit mondtál. Éppen úgy, ahogy régen a filozófusok és a vallásalapítók, akik maguk mellett tartották hűséges és figyelmes krónikásaikat, vagy úgynevezett tanítványokat sorakoztattak fel maguk mögött. Én szorgalmas írnokként vagy hű tanítványként még egy külön kis füzetet is szereztem, amibe jegyzetelhettem. Azon a nyáron teljesen belemerültünk a mi közös munkánkba.

3

Ősszel, a hideg évszak közeledtén a vadak testét fényes, aranyszínű szőr borítja. A homlokukat díszítő szarv fehér és hegyes. Lemossák patáikat a folyó hideg vizében, nyújtogatják nyakukat, csócsálják a fák piros gyümölcsét, és rágcsálják a seprűzanót levelét.

Gyönyörű évszak volt.

A fal mellé épített tűztoronynál állok, várom az esti kürtszót. Nem sokkal naplemente előtt egyszer hosszan, háromszor röviden megszólaltatják a kürtöt. Ez a szabály. Az alkonyatban a lágy kürtszó lassan végigsiklik a macskakövek felett. A kürtszó mit sem változott évszázadokon át (vagy még hosszabb ideje), mindig ugyanúgy szólt újra és újra. A házak kőfalainak réseiben, a terek sövényei mentén álló kőszobrok is magukba itták már a hangját.

Amikor a kürtszó bejárja a város utcáit, a vadak felkapják a fejüket az ősi emlékre. Némelyik a levélrágcsálást hagyja abba, vagy a patájával kapálást, míg egy másik épp felriad délutáni álmából, amellyel kiélvezte a nap utolsó sugarait, és mind ugyanúgy tartva a fejét, tekergeti a nyakát.

Egy pillanatra valamennyien szoborrá merevednek. Nem mozdul semmi, csupán a szél borzolja puha, aranyszínű szőrüket. De mégis mit néznek? Egy irányba fordítják a fejüket, bámulnak a semmibe, és nem moccannak. Így fülelnek a kürt szavára.

Amikor a szarukürt legutolsó hangjai is szertefoszlottak a levegőben, összezárt mellső lábakkal felállnak, vagy nyújtózkodnak egyet, mielőtt kiegyenesednének, és szinte teljesen egyszerre nekiindulnak. Elillan a pillanatnyi bűvölet, és attól fogva egy darabig a város utcáit a vadak patadobogása uralja.

A vadak sora a girbegurba, macskaköves utcákon halad. Nincs közöttük vezér. Lesütött szemmel, marjukat jobbra-balra ingatva, csak vonulnak a hallgatás folyójához. Mégis szinte érezhetően szoros kapcsolat fűzi őket össze.

Sokadszor megfigyelve őket már valóban látszik, hogy szigorúan meghatározott útvonalon és sebességgel haladnak. Hol erről, hol arról sokasodik a csorda egy-egy újabb egyeddel, együtt kelnek át a szelíd ívű Öreg hídon, és elsétálnak a térig, ahol a csúcsos torony áll (amelynek számlapjáról, ahogy említetted, mindkét óramutató hiányzik). Itt többen is csatlakoznak hozzájuk, ezek már korábban leereszkedtek a folyó homokszigeteire, és ott legelték a zöld füvet. A folyó mentén felfelé haladnak a part menti úton, az északra elnyúló kiszáradt csatornán át elhagyják a gyártelepet, majd beolvad közéjük egy újabb csoport, egyedei eddig az erdőben keresgélték a fák terméseit. Azután irányt változtatnak nyugat felé, a vasöntöde fedett összekötő folyosóján átkelve az északi dombokon át felcaplatnak egy magas lépcsőn.

A várost övező hosszú falnak csak egyetlen bejárata van. A kapuőr feladata nyitni és zárni. Keresztül-kasul vasalt, súlyos, masszív kapu. De az őr könnyedén elbánik vele. Emberfia nem érhet hozzá rajta kívül.

A kapuőr tagbaszakadt óriás, és igen-igen komolyan veszi a munkáját. Kúp alakú feje gondosan kopaszra borotvált, az arca is csupasz és sima. Reggelente egy jókora lábosban vizet forral, és széles, kifent borotvával akkurátusan fényesre borotválja a fejét, majd az arcát. Fogalmam sincs, mennyi idős lehet. Az ő egyik feladata az is, hogy reggel és este megfújja a szarukürtöt, amellyel összehívja a vadakat. Felmegy az őrkunyhó előtti alig két méter magas emelvényre, és az ég felé fordulva a kürtjébe fúj. Hogyan lehet képes ilyen andalítóan lágy hangokat előcsalogatni ez a behemót, vadember külsejű férfi ebből a hangszerből? Valahányszor hallom a kürt szavát, mindig elcsodálkozom ezen.

Mire leszáll az este, és már mind egy szálig kihajtotta a vadakat a falon kívülre, még egyszer nekiveselkedik a nehéz kapunak, és bezárja, végül egy fémes, hideg csattanással ráfordítja a hatalmas reteszt.

A kaputól északra terül el a vadak szálláshelye. Ott alszanak, üzekednek, ellenek. Van erdő és van cserjés, és egy patak is csörgedezik arrafelé. És persze azt a helyet is fal veszi körül. Egy alig több mint egyméteres, alacsony fal, de valamiért a vadak nem tudnak átjutni rajta. Vagy nem akarnak.

A kapu mindkét oldalán a falból hat-hat őrtorony tör a magasba. Régi fa csigalépcsők vezetnek fel rájuk, amelyeken bárki felmehet. Az őrtornyokból rálátni a vadak szálláshelyére. De általában senki sem mászik fel ezekre. Igazság szerint a város lakóit a legkevésbé sem érdekli a vadak élete.

Egyetlen hét van a tavasz kezdetén, amikor az emberek szívesen felkaptatnak a magasba, méghozzá azért, hogy lássák a vadak viadalát. Az állatok ebben az időszakban a megszokott viselkedésüktől eltérően elképzelhetetlen mértékben megvadulnak, a hímek még enni is elfelejtenek, mert élet-halál harcot vívnak egymással a nőstényekért. Bőgve igyekeznek hegyes szarvukat az ellenfelük torkába vagy hasába döfni.

A párzás egyetlen hetében a vadak nem jönnek be a városba. Méghozzá azért, mert a kapuőr zárva tartja a kaput, nehogy árthassanak a város lakóinak (emiatt ebben az időszakban a reggeli és az esti kürtszó is elmarad). Sok vad súlyosan megsebesül a viadalban, nem egy közülük az életét veszti. A földre csurgó vörös vérből pedig új rend és új élet sarjad. Hirtelen rügyre fakad, akárcsak a fűzfák zöld vesszeje a tavasz kezdetén.

A vadak számunkra felfoghatatlan, sajátos körforgásban és rend szerint élnek. Minden szabályosan ismétlődik, a rendért a saját vérükkel fizetnek. Ahogy vége ennek a vérzivataros hétnek, és mire a lágy áprilisi esők elmossák a kiontott vér nyomát, a vadak visszatérnek korábbi békés, barátságos önmagukhoz.

Bár én mindezt nem láttam a saját szememmel, nem voltam tanúja ennek az öldöklésnek. Csak tőled hallottam az egészről.

Ősszel mindegyik vad odakuporodik a saját kis helyére, sütteti aranyszínű bundáját a lemenő nap sugaraiban, és csendben várja, hogy a szarukürt hangját elnyelje a messzeség. Vannak vagy ezren.

Így ér véget egy nap a városban. Telik-múlik az idő, változnak az évszakok. De a napok és az évszakok itt mind csak ideiglenesek. A város igazi ideje máshol van.

4

Egyikünk sem jár fel a másikhoz. Nem találkozunk egymás családjával, és nem mutatjuk be kölcsönösen a barátainkat sem egymásnak. Más szóval nem akarjuk, hogy bárki – bárki emberfia ezen a világon – megzavarjon minket. Nekünk kettőnknek bőven elég, hogy együtt tölthetjük az időt, és nem érezzük úgy, hogy ehhez bármit szívesen hozzátennénk még. Egyébként pedig pusztán fizikailag is képtelenség, hogy bárhol bármit hozzátegyünk. Azért, mert ahogy korábban említettem, rengeteg mindent kell megbeszélnünk, de korlátozott az idő, amit együtt tölthetünk.

Te lényegében semmit sem mesélsz a családodról. Én csupán néhány apró részletet tudok róluk. Apád vidéki köztisztviselő volt, de valami botlása miatt fel kellett mondania, amikor te tizenegy éves voltál, és jelenleg egy felvételi előkészítő iskola irodistájaként dolgozik. Azt nem tudom, hogy miféle botlás kényszerítette erre, de nagyon úgy tűnik, hogy olyasvalami történt, amiről nem szeretnél beszélni. Az édesanyád hároméves korodban hunyt el bélrákban. Gyakorlatilag semmi emléked sincs róla. Az arcára sem emlékszel. Ötéves voltál, amikor apád újra nősült, és egy évre rá megszületett a húgod. Így aztán a mostani anyád valójában a mostohaanyád, de egyetlenegyszer valami olyasmit említettél csak úgy mellesleg, akár egy könyvoldal alján szerényen meghúzódó apró betűs lábjegyzet, hogy hozzá jobban kötődsz, mint apádhoz. A hat évvel fiatalabb húgodat illetően csupán annyit osztottál meg velem, hogy nem lehet macskátok, mert ő allergiás a macskaszőrre.

Kisgyerekként csak az anyai nagymamádhoz tudtál szívből közel kerülni. Amikor csak tehetted, vonatra szálltál, és egyedül meglátogattad a nagymamádat a szomszédos kerületben. Iskolai szünetekben néha nála is töltöttél néhány napot. A nagymama feltétel nélkül törődött veled. Szerény jövedelméből mindenféle apróságot is vásárolt neked. Majd miután észrevetted a rosszalló kifejezést a mostohaanyád arcán, valahányszor felkerested a nagymamádat, bár ő soha nem tett erre semmiféle megjegyzést, te mégis fokozatosan elmaradoztál a nagymamád házából. A nagymamát pedig néhány éve hirtelen elvitte a szíve.

Apránként meséled el nekem ezeket a dolgokat. Mintha egy darabokra foszlott papírlapot vennél elő egy régi kabát zsebéből.

Van még valami, amire most is élénken emlékszem: amikor a családodról beszéltél nekem, valamiért mindig a tenyeredet bámultad. Mintha a történet felgöngyölítéséhez elengedhetetlenül szükséged lenne a kirajzolódó életvonalak (talán a bennük leírtak) beható tanulmányozására.

Ami pedig engem illet, lényegében nem találtam semmit, amit el kellene mondanom neked a családomról. A szüleim a lehető legátlagosabb, egyszerű szülők. Apám egy gyógyszercégnél dolgozik, anyám háztartásbeli. Tizenkettő egy tucat átlagszülőként viselkednek, és úgy is kommunikálnak. Van egy öreg fekete macskánk. Az iskolai életről sincs különösebben mit mondanom. A jegyeim nem rosszak, de nem is feltűnően jók. Az iskolában leginkább a könyvtárban lelek nyugalomra. Szeretem ott elütni az időmet a gondolataimba merülve, egyedül olvasgatva. A könyvek többségét, amihez csak kedvem támadt, el is olvastam az iskolai könyvtárban.

Jól emlékszem, milyen volt az első találkozásom veled. A helyszín a gimnáziumi esszéverseny díjátadója volt. Az ötödik helyezettig hívták meg a diákokat. Én harmadik, te negyedik lettél, és egymás mellett ültünk. Ősz volt, én másodikos voltam, te még csak elsős. Az ünnepség dögunalom volt, mi pedig az üresjáratokban halkan váltottunk egy-két szót. Rajtad az iskolai egyenruhád sötétkék blézere volt a hozzáillő sötétkék rakott szoknyával. Szalagos fehér blúz, fehér zokni fekete bebújós cipővel. A zoknid makulátlanul fehér, a cipőd tökéletesen kifényesítve. Mintha az éjszaka hét kedves törpike fáradozott volna azon, hogy fényesre kefélje.

Nem mondhatni, hogy az írás lenne az erősségem. Kiskorom óta nagyon szeretek olvasni, és azonnal könyvet ragadok, amint egy kis időm adódik, mégis meg voltam róla győződve, hogy az íráshoz nincs tehetségem. De irodalomórán az egész osztály számára kötelezővé tették, hogy mindenki esszét írjon a versenyre, aztán kiválasztották az enyémet, és elküldték a zsűrinek, aztán bent maradt az utolsó fordulóig, majd legnagyobb megdöbbenésemre az első három között végeztem. Őszintén szólva nem értettem, mégis mi olyan fantasztikus a szövegemben. Hiába olvastam vissza, csak egy jellegtelen, átlagos fogalmazásnak tűnt. De abból ítélve, hogy a zsűri tagjai elolvasták, végül úgy ítélték meg, nem bánják, ha díjat kapok, valószínűsíthetően azért lehetett benne valami említésre méltó. Az irodalomtanárnőm nagyon örült, hogy díjat nyertem. Egész addigi életemben soha nem fordult még addig elő, hogy bármiféle teljesítményemhez egy tanár ilyen pozitívan álljon hozzá. Ezért úgy döntöttem, hogy pampogás nélkül átveszem a díjat.

Az esszéíró versenyt évente rendezik közösen a körzet iskolái, mindig más-más témában, ami abban az évben „A barátom” volt. Mivel nekem sajnos egyetlen olyan „barátot” sem sikerült felidéznem, akiről öt, négyszáz írásjegyes kéziratlapon át szerettem volna mesélni, ezért a macskánkról írtam. Arról, hogy milyen a kapcsolatom az idős nőstény cicával, hogyan éljük napjainkat, és hogyan közvetítjük egymás felé az érzelmeinket – bár ennek nyilván megvannak a korlátai. A macskáról bezzeg bőven akadt mit mondanom. Mert nagyon okos volt, egy igazi egyéniség. Gyanítom, hogy lehetett néhány macskabarát a zsűri körében. Mert a macskások többsége alapjáraton szimpatizál egymással, sőt kedveli a többi macskást.

Te az anyai nagyanyádról írtál. A magányos, idős asszony és egy magányos kislány szoros lelki kapcsolatáról. A mesterkéltségtől mentes értékrendjükről. Egy bűbájos, megható esszét. Százszor jobb volt, mint mondjuk az enyém. Azóta sem értem, miért lettem én harmadik és te negyedik helyezett. Akkor ezt én őszintén meg is mondom neked. Te elmosolyodsz, és azt feleled, hogy szerinted meg az enyém jobb százszor a tiédnél. De tényleg, komolyan így gondolod, teszed hozzá.

– Egészen rendkívüli lehet a macskátok.

– Igen, nagyon okos cica – felelem.

Te pedig csak mosolyogsz.

– Neked van macskád? – kérdezem.

Megrázod a fejed.

– A húgom allergiás a macskákra.

Ez volt az első személyes információmorzsa, amit megszereztem tőled. Ennek a lánynak macskaszőr-allergiás a húga.

Te nagyon szép lány vagy. Legalábbis az én szememben mindenképpen az. Kis termetű, kerekded arcú, és szép vékonyak az ujjaid. Hajad rövid, egyenesre vágott fekete frufru takarja a homlokodat. Mint egy gondosan beállított kép. Orrod nyílegyenes, de kicsi, és a szemed hatalmas. Lehet, hogy egy szabályos archoz képest emiatt az orrod és a szemed nem minősül arányosnak, de nekem valamiért éppen ez a szokatlan párosítás tetszik. Halvány rózsaszín ajkad kicsi és keskeny, és mindig jól nevelten zárva tartod. Mint aki fontos titkokat őriz.

Mi, az öt díjazott, sorban felmegyünk a pódiumra, és tisztelettudóan átvesszük az oklevelet és az emlékérmet. Az első helyezett, egy magas lány rövid köszönőbeszédet mond. A díjjal egy töltőtoll is járt (egy töltőtollgyártó volt a verseny szponzora, én azóta is, tehát elég régóta boldogan használom ezt a tollat). Kevéssel a rémesen hosszú és unalmas ünnepség vége előtt golyóstollal leírtam a címem és a nevem a noteszem egyik jegyzetlapjára, kitéptem, és nem feltűnően odaadtam neked.

– Ha van kedved, írhatnál nekem valamikor – mondom kiszáradt torokkal.

Egyébként nem szoktam ilyen merész lépéseket tenni. Eleve nehezen oldódom idegenekkel szemben (és természetesen beszari is vagyok). Viszont úgy érzem, hogy hatalmas hiba lenne, és egyáltalán nem járná, hogy mi ott elváljunk, és esetleg soha többé ne találkozzunk. Ezért aztán összeszedem minden bátorságomat, és elszánom magam erre a merészségre.

Te egy kicsit meglepett arccal veszed át a fecnit, szépen négyrét hajtod, és elteszed a blézered mellényzsebébe. A titokzatosan, szépen domborodó melled fölé. Aztán a frufrudhoz nyúlsz, és egy egészen kicsit elpirulsz.

– Szeretnék mást is olvasni tőled – mondom ügyetlenül mentegetőzve, mint aki rossz szobába nyitott be véletlenül.

– Én is szívesen olvasnám a leveledet – bólintasz néhányszor. Mintegy biztatásképpen.

A leveledet egy hét múlva kapom meg. Csodálatos írás. Újra és újra elolvasom, legalább hússzor. Aztán odaülök az asztalomhoz, és hosszú választ írok a díj mellé kapott vadonatúj töltőtollammal. Így kezdünk levelezni, és így kezdődik a mi semmihez sem fogható kapcsolatunk.

Hogy szerelmespár voltunk-e? Vagy ne is bonyolítsuk a kérdést? Fogalmam sincs. De az biztos, hogy én és te, legalábbis abban az időben, majd’ egy éven át, a legtisztább értelemben véve összeforrtunk. És nem utolsósorban létrehoztuk magunknak a mi kettőnk titkos, saját bejáratú, egyedi világát: a magas fallal övezett, különös várost.

5

Harmadnap este nyitottam be az épület kapuján, miután a városba jutottam.

Teljesen jellegtelen régi kőépület volt. A folyóparti, kelet felé tartó úton állt, a főtéren túl, az Öreg híddal szemben. A bejáratnál semmiféle tábla nem jelezte, így idegenek nem is tudhatták, hogy az ott egy könyvtár. Csupán egy szerény rézlemezt szegeztek rá, amelyre a 16-os számot vésték. A táblácska elszíneződött, a feliratot alig lehetett kivenni.

A nehéz faajtó nyikorogva nyílt befelé, mögötte rosszul megvilágított, négyzetalapú helyiség. Ember sehol. A belmagasság nagy, a falakra szerelt lámpák fénye erőtlen, a levegő száraz izzadságszagú. Olyan félhomály honolt, hogy félő volt, menten darabokra hullanak a dolgok, és elnyeli őket a köd. A megkopott ciprus padlódeszkák szinte minden lépésre feljajdultak. Két magas és keskeny ablak látszott, de semmi bútor.

Belépve szemközt egy újabb ajtó nyílt. Dísztelen faajtó, rajta fejmagasságban egy kis füstüveg ablak, azon is a 16-os szám régies, cikornyás felirattal. Az üveg mögött halvány fény világlott. Halkan kopogtam kettőt, és vártam, de semmi válasz. Lépések hangja sem hallatszott. Tartottam egy kis szünetet, rendeztem a légzésemet, elforgattam az elszíneződött rézkilincset, és óvatosan benyitottam. Az ajtó nyikorgott. Mintha figyelmeztetni akarta volna a környezetét, hogy jött valaki.

Az ajtó mögött megint csak egy négyzetalapú szoba fogadott, úgy ötször öt méteres. A belmagasság nem tűnt olyan nagynak, mint az előző helyiségben. De itt sem tartózkodott senki az ablaktalan, meszelt falak között. Se képek, se fényképek, se poszterek, se egy naptár, és persze óra sem volt, csak a csupasz falak terpeszkedtek. Egy egyszerű fapad is állt két kis székkel és egy asztallal, illetve egy fából készült fogas. A fogason nem lógtak kabátok. A szoba közepén, egy régimódi, rozsdás, fatüzelésű kályhában vörösen égett a tűz, rajta pedig egy nagy fekete teáskanna gőzölgött. Távolabb, az ajtóval szemközt volt vélhetően a kölcsönzőpult, rajta nyitva hagyva egy nagy leltárkönyvféle. Mintha hirtelen valami sürgős dolga akadt volna annak, feltehetően a könyvtárosnak, aki ott dolgozik, de bármelyik pillanatban vissza is térhet.

A pult mögött egy sötétebb árnyalatú ajtó volt, amely vélhetően a raktárba vezetett. Ebben az esetben pedig ennek valóban könyvtárnak kellett lennie. Ugyan egyetlen könyvet nem lehetett látni, de az egész helyiség könyvtárjellegűnek tűnt. Olyan sajátos hangulatot árasztott, ami a világ összes könyvtárát jellemzi, legyen akár nagy vagy kicsi, akár régi vagy új.

Levettem nehéz kabátomat és felakasztottam a fogasra, elhelyezkedtem a kemény fapadon, melengettem a kezemet a kályha melegénél, és vártam, hogy valaki felbukkanjon. Egy pisszenés sem hallatszott. Olyan csend uralkodott, mint egy mély tó fenekén. Próbaképp köhintettem egyet, de nem hallatszott köhintésnek.

Jó tizenöt perc kellett, hogy meglássalak, amint belülről kinyitod a raktárba vezető ajtót (szerintem körülbelül annyi volt, de mivel nincs óra, a pontos időt nem tudom). Amint meglátsz engem a padon ülni, egy pillanatra ledermedsz, és elkerekedik a szemed. Aztán lassan nagy levegőt veszel és így szólsz:

– Elnézést, hogy megvárakoztattam. Nem tudtam, hogy érkezett valaki.

Nekem nem sikerül megtalálnom a megfelelő szavakat, csak némán bólogatok. A hangod nem hallatszik a sajátodnak. Más, mint amire én emlékszem. De az is lehet, hogy ebben a szobában minden zörej és hang máshogy szól, mint szokott.

Akkor hirtelen zörögve megemelkedik a teáskanna fedele, és megrázza magát, mint egy álmából ébredő állat.

– Megtudhatom, mi járatban van errefelé? – érdeklődsz.

Megmondom, hogy én „régi álmokat” keresek.

– Tehát „régi álmokat” keres – nézel rám, és szorosra zárod kis, keskeny ajkadat. Te természetesen nem emlékszel rám. – De ahogyan ön is tudja – folytatod –, a „régi álmokhoz” kizárólag az „álomolvasók” férhetnek hozzá.

Én nem szólok semmit, csak leveszem sötétzöld szemüvegemet, felhúzom a szemhéjamat, és megmutatom neked a szememet. Összetéveszthetetlenül álomolvasószem. Ezzel nem szabadna kimenni a vakító nappali világosságba.

– Rendben. Önnek megvan hozzá az adottsága – mondod, és kissé lesütöd a szemed. Gondolom, a szemem állapota miatt illetődtél meg. De hát ez van. Muszáj volt így átalakíttatni a szememet, hogy beléphessek ebbe a városba.

– Ma kezdi a munkát? – kérdezed.

Bólintok.

– Bár még nem tudom, sikerül-e majd elolvasnom őket, de úgyis hozzá kell szoknom, legalább apránként.

A szobára ismét némaság telepszik. Mostanra a teáskanna is elhallgatott. Miután bólintasz felém, visszatérsz a félbehagyott jegyzék mellé, és rutinosan folytatod a munkát. Én pedig nézem a padról, ahogy csinálod. Kívülről nézve az égvilágon semmit sem változtál. Pontosan ugyanolyan vagy, mint azon a nyári estén. Eszembe jut az élénkpiros szandál, amit akkor viseltél. Meg a szöcske, ami egyszer csak előugrott mellettünk a susnyásból.

– Nem találkoztunk mi már valahol? – csúszik ki a számon véletlenül, noha tisztában vagyok vele, hogy értelmetlen a kérdés.

Felpillantasz a jegyzékből, bal kezedben a ceruzával rám meredsz egy ideig (igen, te balkezes vagy ebben a városban és nem ebben a városban is), majd nemet intesz a fejeddel.

– Nem, tudtommal még nem volt szerencsénk egymáshoz – feleled. Az udvarias válasz valószínűleg annak tudható be, hogy te megmaradtál tizenhat évesnek, én viszont már rég elmúltam tizenhét. A te szemedben én egy nálad jóval idősebb férfi vagyok most. Noha ez ellen hiábavaló ágálni, azért mellbevágó, hogy szalad az idő.

Ahogy végzel a megkezdett adminisztrációs munkával, becsukod a leltárkönyvet, és elteszed a hátad mögötti polcra, majd főzöl nekem egy gyógyteát. Leemeled a teáskannát a kályháról, óvatosan összekevered a forró vizet a porrá tört gyógyfüvekkel, és sötétzöld színű teát készítesz. Aztán nagyobbacska porceláncsészébe töltöd, és leteszed elém. Ez az „álomolvasók” számára kiutalt különleges ital, és a te feladataid közé tartozik elkészíteni.

Én ráérősen megiszom a gyógyteát. Sajátosan fanyar ízű, sűrű tea ez, nem mondhatni, hogy könnyen csúszik. Viszont jó hatással van még be nem gyógyult szememre, megnyugtatja a lelkemet. Pontosan erre való. Te közben az asztal mögül figyelsz engem. Biztosan izgulsz, hogy ízlik-e nekem a gyógytea, amit főztél. Bólintok. Hogy minden rendben. Egy megkönnyebbült mosoly a válaszod. Ó, a mosolyod! Milyen régen nem láttam már ezt a mosolyt.

A szobában meleg van és csend. Hiába nincs óra, az idő azért hangtalanul halad tovább. Mint egy vékonydongájú, settenkedő macska a kerítés tetején.

6

Nem túl gyakran váltottunk levelet. Talán kéthetente egyszer. Viszont mindegyik meglehetősen hosszúra sikeredett. És azt hiszem, a tieid hosszabbak voltak az enyémeknél. De természetesen a levelek hosszának nem volt különösebb jelentősége a mi kapcsolatunkban.

A leveleidet kivétel nélkül máig megőriztem, de mivel a sajátjaimat nem másolgattam le egyenként, már nem is jut eszembe, hogy mi mindenről írtam bennük. De nyilván semmi lényegesről. Gondolom, főként a mindennapjaimról meg a körülöttem történő apró-cseprő ügyekről számoltam be. Milyen könyveket olvastam, milyen zenét hallgattam meg hogy mit láttam a moziban. Azt is megírtam, mi történt az iskolában. Mivel én az úszóklub tagja voltam (bizonyos okok miatt kénytelen voltam belépni, de nagyon nem számítottam lelkes sportolónak), úgyhogy gondolom, az edzésekről meg miegyébről is beszámoltam. Neked bármiről könnyedén tudtam írni. El tudtam mondani, mit gondolok, érzek, már-már döbbenetesen úgy, ahogy akartam. Először fordult elő velem életemben, hogy ennyire akadálytalanul ki tudtam magam fejezni írásban. Addig meg voltam róla győződve, hogy nekem rosszul megy a fogalmazás. Minden bizonnyal te csalogattad elő belőlem ezt a képességemet. Mindig értékelted a humoromat. Azt mondtad, valószínűleg az hiányzott leginkább az életedből.

– Mint valami vitamin? – kérdeztem.

– Aha. Mint valami vitamin – bólintottál határozottan.

Teljesen odavoltam érted, és szerintem nagyjából egyfolytában rád gondoltam, amikor ébren voltam. És bizonyára álmomban is. De igyekeztem visszafogni magam, nehogy a leveleimben nyíltan megvalljam az érzelmeimet. És elhatároztam, hogy amennyire csak lehetséges, csakis gyakorlatias és konkrét dolgokról fogok írni. Azt hiszem, akkoriban foggal-körömmel ragaszkodni akartam a kézzel fogható világhoz – lehetőleg némi humorral fűszerezve. Méghozzá azért, mert úgy éreztem, hogy ha kendőzetlenül kezdek írni a szerelemről vagy a beléd bolondulásomról meg ehhez hasonló, úgymond belső rezdülésekről, azzal egyre jobban zsákutcába kergetem magam.

A te leveleidben viszont, ellentétben az enyémekkel, inkább érzelmekről esett szó, mintsem a körülötted lévő hétköznapi valóságról. Írtál az álmaidról például, meg kisebb novellákat is. A legmélyebb benyomást néhány álmod keltette bennem. Neked gyakran voltak hosszú álmaid, és a legapróbb részletig élénken emlékeztél is rájuk. Mintha csak valós eseményeket idéznél fel. Ezt én alig akartam elhinni. Én magam szinte sosem álmodom, vagy ha mégis, nem emlékszem, mit. Abban a pillanatban, hogy reggel kinyitom a szemem, az álmaim egytől egyig darabokra hullanak és semmivé válnak. Az még csak-csak előfordul (bár igen ritkán), hogy az éjszaka közepén egy szokatlanul valóságosnak tűnő álomra felriadok, de azonnal vissza is alszom, és másnap reggel ébredés után semmire sem emlékszem belőle.

Amikor ezt elmondtam neked, ezt válaszoltad:

– Nálam ez úgy működik, hogy egy füzetet és egy ceruzát készítek oda a párnám mellé, és amint felébredtem, azonnal feljegyzem, miről álmodtam aznap éjjel. Akkor is, ha sok a dolgom, és szorít az idő. Különösen a nagyon életszerű álmokat igyekszem azonnal leírni minél részletesebben, ha mondjuk megébredek az éjszaka közepén, legyek akármilyen álmos is. Mert sokszor ezek szoktak lenni a legfontosabbak, és rengeteg fontosat tanulok belőlük.

– Rengeteg fontosat? – kérdezem.

– Arról az énemről, akit nem ismerek – feleled.

Az álmok számodra voltaképpen ugyanazon a szinten voltak, mint a valóságban ténylegesen megtörtént események, és nem olyasmik, amelyeket könnyen el lehetne felejteni, vagy amelyek csak úgy szertefoszlanának. Az álmok rengeteg mindent üzentek neked, és lelked alapvető forrásai voltak.

– Az ilyesmi csak gyakorlás kérdése. Kellő igyekezettel te is meg tudod tanulni, hogyan idézd fel részletesen az álmaidat. Szóval próbáld csak meg. Mert nagyon érdekel, milyen álmaid vannak.

Hát jó, megpróbálom, mondtam neked.

És ugyan igyekeztem, ahogy tőlem tellett (bár addig már nem jutottam el, hogy füzetet és ceruzát készítsek oda a párnám mellé), sehogy sem sikerült felkeltenem az érdeklődésemet a saját álmaim iránt. Az én álmaim túl keszekuszák voltak, sehogy sem álltak össze, és a többségüket alig lehetett érteni. Kivehetetlenül hadováltak bennük, és a képsorok összefüggéstelenül követték egymást. Aztán pedig egyik-másikban olyan illetlenségek történtek, amikről még véletlenül sem akartam beszélni senkinek. Sokkal szívesebben olvastam a te hosszú és tarka álmaidról, mintsem hogy a sajátjaimmal vesződjek.

Néhanapján előfordult, hogy én is szerepeltem az álmodban. Én majd’ kiugrottam a bőrömből, amikor erről tudomást szereztem. Mert akármilyen formában is, de megjelenhettem a legbelső, képzelt világodban. És úgy tűnt, te is örülsz, ha én felbukkanok az álmodban. Bár leggyakrabban nem játszottam különösebben fontos szerepet, legfeljebb olyasmit, mint amilyen egy tévésorozat mellékszereplőjének jut.

Veled vajon nem fordul elő, hogy szemérmetlen álmot látsz, amit nekem nem szívesen mesélnél el? Én bezzeg igen gyakran kifogok ilyet (amitől adott esetben még az alsógatyámat is összerondítom). Vajon te maradéktalanul beszámolsz nekem minden álmodról? Nekem ez motoszkál folyton a fejemben, miközben az álmaidról értesülök.

Te nagyon úgy tűnsz nekem, mint aki köntörfalazás nélkül, nyíltan elmesél mindenfélét. De ki tudja, mi az igazság. Meggyőződésem, hogy ezen a világon senki sincs, aki ne őrizne titkot ott legbelül. Ez elengedhetetlenül szükséges ahhoz, hogy az ember életben maradjon ebben a világban.

Hát nincs igazam?

7

– Amennyiben létezik tökéletes dolog ezen a világon, akkor ez a fal az. Senki sem juthat át rajta. Senki sem rombolhatja le ezt a falat – jelentette ki a kapuőr.

Első pillantásra a fal csupán egy roskatag téglakerítésnek tűnt. Ami a következő erősebb viharnál vagy földrengésnél minden további nélkül összeomlik. De hogy nevezhetünk tökéletesnek egy ilyesmit? Kérdésemre az őr olyan képet vágott, mintha megalapozatlanul pocskondiáztam volna a családját. Aztán a könyökömnél fogva odavonszolt a falhoz.

– Nézd csak meg közelebbről! Látod, hogy nincs rés tégla és tégla között? Ráadásul minden egyes téglának más az alakja. És azok aztán olyan passzentosan illeszkednek egymáshoz, hogy egy hajszál nem sok, annyi sem férne közéjük.

Ez valóban így volt.

– Próbáld csak megkarcolni őket ezzel a bicskával! – vett elő a kapuőr a felöltője zsebéből egy bicskát, kipattintotta a pengéjét, és a kezembe nyomta. Elsőre az is csak egy ócska kis késnek látszott, de gondosan ki volt élezve.

– Lefogadom, hogy egy karcolást sem tudsz ejteni rajta.

Úgy volt, ahogy mondta. A késpenge hiába karistolta a téglát, de látható nyomot nem hagyott maga után.

– Na megértetted végre? Se vihar, se földrengés, se ágyúgolyó, se bármi egyéb nem tud ártani ennek a falnak. Még összekarcolni sem tudják. Eddig sem tudták, és ezentúl sem fogják tudni.

Mint aki egy emlékalbum fényképéhez pózol, tenyerét a falhoz illesztette, hátrahúzta az állát és büszkén nézett rám.

Dehogyis, ezen a világon nincs semmi, ami tökéletes, szögezem le magamban. Az égvilágon mindennek, aminek csak kiterjedése, formája van, annak kell hogy legyen gyenge pontja vagy vakfoltja. De hangosan nem mondom ki.

– Ki építette ezt a falat? – kérdeztem.

– Senki sem építette – közölte megingathatatlan álláspontját az őr. – Megvan ez, mióta világ a világ.

Amíg vége nem lett az első hétnek, az általad választott „régi álmokból” vettem kézbe néhányat, és próbálkoztam az elolvasásukkal. Csakhogy azok a régi álmok semmi értelmeset nem meséltek nekem. Csupán zavaros, kivehetetlen motyorgást hallottam, és életlen képfoszlányok tömkelegét láttam. Mintha találomra összevágott magnószalag vagy film pergett volna le előttem visszafelé.

A könyvtár raktárában a könyvek helyett végtelenül sok régi álom sorakozott. Hosszú ideje nem nyúlhatott hozzájuk senki, mert mindegyik felszínén vékony fehér porréteg ült. A régi álmok formája tojásdad, de a méretük és a színük más és más. Mintha különböző fajta állatok tojták volna őket. Precízen fogalmazva egyiket sem nevezhetnénk szabályos tojás alakúnak. Ha kézbe vesszük és közelebbről megvizsgáljuk őket, láthatjuk, hogy az alsó felük teltebb a felsőhöz képest, aljuk pedig szinte egyenes. A súlyeloszlásuk egyenetlen. De ennek a féloldalasságnak köszönhetően stabilan megállnak egy helyben, és támasz nélkül sem gurulnak le a polcról.

A felszínük márványszerűen kemény és fényesen sima, de nem olyan nehezek, mint a márvány. Hogy milyen anyagból vannak és mennyire strapabírók, nem tudom. Vajon eltörnének, ha leejteném őket? De mindegy is, mert nagyon óvatosan kell velük bánni. Ugyanúgy, mint ahogy egy ritka állat tojásával tennénk.

A könyvtárban nincsenek könyvek – egyetlenegy kötet sincs. Valaha bizonyára telis-tele volt könyvekkel, és ide jártak a tudásra és szórakozásra szomjazó városlakók. Mint más rendes városi könyvtárba. Az egykori hangulat mintegy utórezgésként még érezhető. Csakhogy időközben az összes könyv valamiképp eltűnt a polcokról, és régi álmokkal pótolták őket.

Minden jel arra mutat, hogy rajtam kívül nincs más „álomolvasó”. Legalábbis jelenleg én lehetek az egyetlen ebben a városban. Vajon volt valaki más előttem? Talán igen. Az álomolvasóra vonatkozó, részletesen kidolgozott és fenntartott szabályozásból és eljárásokból ítélve lennie kellett.

Neked az a feladatod a könyvtárban, hogy vigyázz az ott őrzött régi álmokra, és megfelelően gondoskodj róluk. Kiválasztod az elolvasandókat, és rögzíted a jegyzékben, ha elolvasták őket. Naplemente előtt kinyitod a könyvtár kapuját, lámpát gyújtasz, és hideg időben befűtesz a kályhába, ennek érdekében felügyelsz rá, hogy sose fogyjon ki a repceolaj meg a tűzifa. És az „álomolvasó” számára – tehát nekem – elkészíted a sötétzöld gyógyteát. Az gyógyír a szememre, és megnyugtatja a lelkemet.

Te egy nagy fehér ronggyal óvatosan letörölgeted az álmokra telepedett fehér port, és leteszed őket elém az asztalra. Én leveszem a zöld szemüvegemet, és mindkét kezemet ráhelyezem a régi álom felületére. Beborítom a tenyeremmel. Az álom néhány, talán öt perc elteltével ébredezni kezd mély szendergéséből, és a felszíne finoman megrezdül. Mindkét tenyeremben érzem a bőrömben szétáradó kellemes, természetes melegséget. És ekkor az álmok kezdenek legombolyodni. Mint ahogyan a selyemhernyó fonja a fonalát, kezdetben lassan, tétován, aztán kellő lelkesedéssel. Nekik van mondanivalójuk. Hiszen kitartóan ott várták a polcon, hogy eljöjjön az idő, amikor elhagyhatják a héjukat.

Csakhogy olyan kis csenevész hangon mesélnek, hogy alig lehet kivenni, mit akarnak mondani. A képek, amelyeket vetítenek, egyből elhalványodnak és összemosódnak, és beivódnak a semmibe anélkül, hogy határozottan körvonalazódnának. De lehet, hogy ez nem is az ő hibájuk, csak az én új szemem nem funkcionál még megfelelően. Talán az én „álomolvasó” képességem még nem elég kiforrott.

Aztán eljön az az idő, amikor be kell zárni a könyvtárat. Óra nincs sehol, de te mégis megérzed magadtól, ha közeledik az ideje.

– Hogy áll? Jól halad a munkával?

– Lépésről lépésre – felelem. – De már egyetlenegy is teljesen lefáraszt. Lehet, hogy valamit nem jól csinálok.

– Ne aggódjon – mondod, és elforgatod a kallantyút, amivel elzárod a kályhát. Egyenként elfújod a lámpások lángját, és leülsz az asztal túloldalára, egyenesen az arcomba nézel, és hozzáteszed (ha engem ilyen nyíltan megbámulnak, én teljesen bezsongok): – Nincs miért sietnie. Itt korlátlanul van időnk.

Akkurátusan követve a kijelölt lépéseket, bezárod a könyvtárat. Eltökélt tekintettel, sietség nélkül, megfontoltan. Amennyire láthattam, még véletlenül sem fordulhatott elő, hogy a munkamenet sorrendje megváltozzon. Felmerül bennem a kétely, miközben elnézlek téged munka közben, hogy valóban annyira fontos-e ilyen szigorúan végezni a könyvtárzárást. Mégis kinek jutna eszébe éjszaka behatolni a könyvtárba ebben a békésen szunnyadó városban, hogy régi álmokat lophasson el vagy törhessen össze?

– Nem bánod, ha elkísérlek hazáig? – hozakodtam elő a kérdéssel harmadnap este, amikor kiléptünk az épületből.

Hátrafordulsz, és tágra nyílt szemekkel meredsz rám. Fekete szemedben egy csillag tükröződik fehéren az égből. Úgy tűnik, nem igazán érted, mire kértelek. Hogy miért kéne hagynod, hogy hazakísérjelek?

– Nemrég érkeztem a városba, és rajtad kívül nincs kivel beszélnem – magyarázom. – Szeretnék valakivel együtt sétálni és beszélgetni séta közben, ha lehet. És téged is szeretnélek jobban megismerni.

Te elgondolkodsz ezen, és egy egészen kicsit elpirulsz.

– De én pont ellenkező irányban lakom.

– Sebaj. Szeretek sétálni.

– De mégis mit szeretne rólam megtudni? – érdeklődsz.

– Például, hogy merrefelé laksz ebben a városban. És kivel? Hogyan kezdtél dolgozni a könyvtárban?

Hosszasan hallgatsz. Aztán megszólalsz.

– Nincs annyira messze a lakásom – mondod. Csak ennyit. De ez így igaz.

Egy katonai pokróchoz hasonló durva anyagból készült kék kabát van rajtad, és az itt-ott szála szakadt fekete, kerek nyakú pulóverhez egy kissé túlméretezett szürke szoknyát viselsz. Egytől egyig úgy néz ki minden darab, mint amit örököltél valakitől. De hiába hordasz szegényes ruhákat, szép vagy. Összeszorul a szívem, miközben melletted sétálok este az úton. Szinte alig kapok levegőt. Akárcsak azon a nyári estén tizenhét éves koromban.

– Említette, hogy csak nemrég érkezett a városba. Honnan jött?

– Egy másik városból, innen messze keletről – válaszolok homályosan. – Egy hatalmas helyről, nagyon-nagyon messziről.

– Én csak ezt a várost ismerem. Itt születtem, és soha nem jártam a falon túl.

Lágy és szelíd a hangod, ahogy ezt mondod. Minden szó, amit csak kiejtesz, egy nyolc méter magas, masszív fal biztos védelmét élvezi.

– Miért jött éppen ide? Magán kívül még nem találkoztam itt senkivel, aki máshonnan való.

– Nem is tudom – kenem el a választ.

Azért jöttem el idáig, hogy találkozhassak veled, de ezt nem bírom bevallani. Túl korai lenne. Előbb még minél többet meg kell tanulnom erről a városról.

Kelet felé sétálunk a folyó menti úton, amelyet alig világít meg az egymástól távolra állított utcai lámpák elenyésző fénye. Ugyanúgy, ahogyan valaha együtt sétáltam veled. Fülünkbe duruzsol a folyó halk csobogása. A túlparti ligetből idehallatszanak a fülemüle rövid, tiszta trillái.

A „messzi keleti városról” kérdezősködsz, ahol eddig laktam. Ez a kíváncsiság kicsit közelebb visz hozzád engem.

– Milyen város volt az?

Hogy milyen város is volt az a másik, a város, ahol nem sokkal ezelőttig tengettem napjaimat? Miközben a legkülönfélébb szó szót követett, a város csordultig telt az általuk létrehozott sokféle jelentéssel.

Csakhogy mire mész te egy ilyen magyarázattal, mégis mennyit értenél belőle? Te itt születtél és nőttél fel ebben a mozdulatlan, szűkszavú városban. Ezen az egyszerű, tiszta és tökéletes helyen. Nincs villany és nincs gáz, az óratorony órájának nincs mutatója, a könyvtárban egyetlen könyv sincs. A szavaknak, amelyeket az emberek kimondanak, csak az eredeti jelentése létezik, és minden stabilan megmarad a maga jól látható, meghatározható helyén.

– Abban a városban, ahol lakott, hogyan élnek az emberek?

Nem tudok jól válaszolni erre a kérdésre. Nos, milyen is volt ott az életünk?

Megkérdezed:

– De az a város egészen más, mint ez, ugye? A mérete és a szerkezete, az ott lakók élete. Miben különböznek a leginkább?

Teleszívom a tüdőmet az esti levegővel, és keresem a helyes szavakat és a megfelelő kifejezéseket. Aztán kimondom.

– Ott mindenki folyton magával cipeli az árnyékát.

8

Igen, abban a világban minden ember az árnyékával él. Nekem is és neked is megvolt a magunk árnyéka.

Én jól emlékszem a tiédre. Emlékszem, hogy a néptelen kora nyári úton te rátapostál az én árnyékomra, én pedig a tiédre. Gyakran játszottuk ezt az árnyéktaposós játékot gyerekkoromban. Már nem is tudom, mire föl, de egyszer csak elkezdtük játszani. Az árnyékunk sötét, tömör, eleven és virgonc volt a kora nyári úton. Olyannyira, hogy szinte tényleg a testünkben éreztük a fájdalmat ott, ahol az árnyékunkat érte a másik talpa. Persze ártatlan kis játék volt csupán, de mi komolyan vettük. Mintha valami nagyon fontos múlt volna rajta.

Utána a part menti gát tövében leültünk szorosan egymás mellé, és először csókolóztunk. Nem mintha bármelyikünk is kezdeményezte volna. Még csak nem is terveztük előre. És nem is volt egyértelműen egy döntés. Egyszerűen csak így alakultak a dolgok. Muszáj volt az ajkunknak összeérnie, és mi csak tettük, amit a szívünk diktált. Te lehunytad a szemed, és a nyelvünk hegye épp hogy csak félénken összeért. Emlékszem, hogy azután egy jó ideig egyikünk sem igen talált szavakat. Talán mindketten attól féltünk, hogy ha nem jó szavak hagynák el a szánkat, akkor elvész az ajkainkat még mindig bizsergető édes érzés. Ezért hosszú ideig nem törtük meg a csendet. És jóval később teljesen egyszerre akartunk mondani valamit, mire a szavaink egymásba gabalyodtak. Nevettünk, aztán megint megcsókoltuk egymást.

Nálam van egy zsebkendőd. Egyszerű darab, fehér, puha, leheletfinom anyagból készült, és egy kis gyöngyvirág van a sarkába hímezve. Egyszer kölcsönadtad valamiért. Kimosva akartam visszaadni, aztán végül nem került rá sor. Vagyis félig-meddig szándékosan nem adtam vissza (persze ha kéred, én biztosan úgy tettem volna, mint aki elfelejtette, és azonnal visszaadom). Gyakran elővettem ezt a zsebkendőt, és sokáig jólesett csak a kezemben tartani. Élvezni a tapintását, ami közvetlenül hozzád kapcsolt. Lehunytam a szemem, és átadtam magam az emléknek, ahogy átkarollak, és ajkam ajkadhoz ér. Így volt, amíg a közelemben voltál, és azután is, hogy egyszer csak eltűntél valahova. Ez nem változott.

Jól emlékszem egy álomra (pontosabban annak csupán egy részének nevezném inkább), amiről az egyik nekem írt leveledben beszámoltál. Hosszú levél volt, nyolc, vízszintesen teleírt levélpapírból állt. A leveleidet az esszéverseny díja mellé kapott töltőtollal írtad. A tintád színe, mint mindig, türkizkék. Mindketten azt a bizonyos ajándék töltőtollat használtuk, ha levelet írtunk, ez afféle íratlan szabály volt. Bár nem volt túlzottan exkluzív darab, számunkra fontos emléktárgynak, kincsnek számított, a kettőnket összekötő kapocsnak. Én fekete tintát használtam. A színe ugyanolyan éjfekete volt, mint a hajadé. True black.

„Leírom, mit álmodtam tegnap éjjel. Ebben az álomban egy egész kicsit te is szerepeltél” – állt a leveled elején.

*

Leírom, mit álmodtam tegnap éjjel.

Ebben az álomban egy egész kicsit te is szerepeltél. Sajnálom, hogy nem jutott neked fontosabb szerep, de mit tehetnék, az álmok már csak ilyenek. Mert nem én találom ki őket, hanem jön valaki az ismeretlenből, és egyszer csak a kezembe nyomja, hogy „nesze”, és én a saját akaratomból semmit sem változtathatok rajta. A színdarabokban meg a filmekben amúgy is fontos szerepet játszanak a mellékszereplők. Rajtuk múlik, hogy mit gondolunk az adott darabról vagy filmről. Ezért törődj bele, hogy nem főszerepet kaptál, és törekedj az Oscaron a legjobb férfi mellékszereplőnek járó díjra.

Ezt félretéve, ébredés után eléggé izgultam [ezt utólag ceruzával vastagon, jól rányomva alá is húztad]. Mert még azután is, hogy visszatértem a valóságba, sokáig nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy ott vagy közvetlenül mellettem. Élveztem volna, ha tényleg ott vagy… természetesen viccelek.

Én szokásom szerint az álom tartalmát azonnal leírtam az ágyam mellé készített jegyzetfüzetbe a töpörödött ceruzámmal, akkurátusan (ezt a szót csak szótagírással tudom leírni, kínai írásjegyekkel nem). Ébredés után mindig ez az első tevékenységem, amit elvégzek. Legyen reggel vagy akár az éjszaka közepe, legyek álmos vagy legyek valamiért időszűkében, az éppen látott álom tartalmát, amennyire csak vissza bírok emlékezni, a lehető legaprólékosabban lejegyzem a jegyzetfüzetembe. Eddig még soha nem vezettem rendszeresen naplót (néhányszor nekifutottam ugyan, de soha nem bírtam egy hétnél tovább), ám az álmaimat kivétel nélkül mindennap feljegyzem. Naplót tehát nem írok, de az álmaimat nem mulasztom el rögzíteni – ez már-már olyan, mintha beismerném, hogy nekem a valós mindennapi életnél többet jelentenek az álmomban történtek.

De valójában nem gondolom így. Mondanom sem kell, hogy a valódi mindennapjaim és az álombeli események egészen más természetűek. Legalább annyira, mint a metró és a hőlégballon. És én is, mint bárki más, menthetetlenül rabja vagyok a hétköznapi életemnek, és ide vagyok kötve a Föld rögös felszínéhez. A világ legbefolyásosabb vagy leggazdagabb embere sem tud megszabadulni a nehézségi erőtől.

Csakhogy ha már egyszer ágyba bújtam és elaludtam, számomra az utána megelevenedő „álomvilág” rendkívül életszerű, és legalább olyan valóságosnak tűnik, mint a valóság, sőt időnként (valamiért szeretem az időnként szót) még annál is sokkal valóságosabbnak. Ráadásul ami ott történik, csupa olyasmi, amire még véletlenül sem számítana az ember. Néha az is megesik velem, hogy hirtelen nem tudom megkülönböztetni a kettőt egymástól. Olyasféleképp, hogy jaj, ezt most a valóságos életemben tapasztaltam-e, vagy álmomban láttam. Veled nem szokott előfordulni ilyesmi? Hogy nem tudsz éles választóvonalat húzni az álom és valóság között? Azt hiszem, a környezetemhez képest velem ez sokkal gyakrabban megtörténik, ilyen vagyok (nálam kileng a mérőműszer mutatója). Ki tudja, miért, de feltehetőleg ilyennek születettem.

Erre akkoriban figyeltem fel, amikor iskolás lettem. Hiába próbáltam az álmokról beszélgetni az osztálytársaimmal, szinte senki sem mutatott érdeklődést a téma iránt. Senkit nem érdekelt, hogy én mit álmodtam, de még olyat sem találtam, akit hozzám hasonlóan foglalkoztatták volna a saját álmai. Ráadásul mások álmai – legalábbis amilyenekről meséltek nekem – nem voltak színesek és izgalmasak. Hogy miért, azt nem tudom… Mindenesetre idővel felhagytam azzal, hogy az iskolában az álmaimról akarjak beszélgetni a barátaimmal. A családomnak sem hozom szóba őket (bár az igazat megvallva velük másról sem igen beszélek, hacsak nem muszáj). Így szoktam rá, hogy egy kis füzetet és ceruzát tartsak az ágyam mellett. Azóta a füzet nélkülözhetetlen lelki társ lett számomra. Talán mellékesnek tűnik, de az álmokat egy töpörödött ceruzával a legjobb feljegyezni. Aminek legfeljebb nyolc centi a hossza. Beszerzünk néhány ilyet, és esténként egy késsel éppen megfelelőre hegyezünk egyet. Mindenképpen kerüljük a hosszú, vadonatúj ceruzákat! Hogy vajon miért? Miért kizárólag a rövid ceruza alkalmas az álmok lejegyzésére? Elismerem, ez tényleg elég különös.

Amikor azt állítom, hogy egy füzet az egyetlen barátom és bizalmasom, az tisztára olyannak tűnik, mint mondjuk az Anne Frank naplója. Persze én nem lakom egy elrejtett szobában valaki más házában, és nem is lepték el a környéket náci katonák. A környezetemben sem hord senki horogkeresztes karszalagot, és mégis.

Aztán jött az a bizonyos esszéíró verseny, és a díjkiosztó ünnepségen megismertelek téged. Vitán felül eddigi életem egyik leggrandiózusabb eseménye volt. Nem a verseny, hanem a veled való találkozás! És hogy te kíváncsi voltál az álmaimra, és felettébb érdeklődve hallgattad őket. Ez mindennél többet ért nekem. Hát hogyne, hiszen arról, amiről szeretnék annyit és úgy beszélhettem, amennyit és ahogy csak akartam, és valaki még komolyan figyel is rá, és ez lényegében életemben először fordult elő velem. De komolyan.

Jut eszembe, nem használom túl gyakran a „lényegében” kifejezést? Van egy olyan érzésem, hogy igen. Időnként bizonyos szavakat feltűnően sűrűn használok – akárhogy igyekszem, képtelen vagyok megjegyezni a „feltűnően sűrűn” kínai írásjegyeit. Erre figyelnem kell. Igazából át kéne olvasnom, amit írtam, és csiszolnom (ennek sem tudom a kandzsijait) a stílusán, de amikor csak elolvasom, amit összehordtam, elmegy a kedvem az élettől is, és legszívesebben összetépném a levelet és kidobnám. De tényleg.

Ja igen, az álmom. Arról kell beszélnem. Látod, ha el is kezdek írni valamit, rögtön áttérek valami másra, és nehezen találok vissza az eredeti témához. Ez is a gyengeségeim egyike. Amúgy miben különbözik a „gyengeség” és a „hiányosság”? Ebben az esetben ugye jó a gyengeség? Amúgy ez is tökmindegy. Lényegében [ez alá is került egy ceruzás aláhúzás] nagyjából ugyanaz a kettő. De térjünk vissza az eredeti témánkhoz. Igen, szóval a tegnap esti álmom.

Először is én abban az álomban meztelen vagyok. Anyaszült meztelen. Egy szál semmiben – ugye létezik ilyen kifejezés? Mindenesetre elég fura, mindig is valahogy túlzónak tartottam, de az biztos, valóban egy szál semmi sincs rajtam. Pontosabban a hátamon akár lehetne valami, amit nem láthatok, de az ugye már nem oszt, nem szoroz. Egy hosszú kádban ülök. Egy fehér, európai stílusú, klasszikus fürdőkádban. Olyanban, amelyiknek aranyos oroszlánkarmos lába szokott lenni. Ebben a fürdőkádban nincs víz. Tehát egy töküres fürdőkádban ülök anyaszült meztelenül.

Ha jobban megnézem, ez nem is az én testem. Az enyémhez mérten túl nagy a mellem. Persze mindig azt mondogatom magamban, hogy bárcsak nagyobb lenne a mellem, de most, hogy ekkora kerekedett, természetellenesnek találom, és nem tudok napirendre térni felette. Valahogy olyan fura érzés. Mintha én nem is én lennék. Kezdjük azzal, hogy nehéz, és nem látom tőle az altestemet. A mellbimbóim is túl nagynak tűnnek. Olyasmik jutnak eszembe, hogy ha egy nőnek ekkora melle van, akkor az összevissza lifeg például futás közben, és az elég zavaró lehet. Meg hogy akkor már inkább legyen az eredeti kicsi, meg hasonlók.

Azután tűnik csak fel, hogy domborodik a hasam. De nem a túlsúlytól. Mert a testem többi része vékony. Csak a hasam kerek, akár egy lufi. Akkor jövök rá, hogy ezek szerint terhes vagyok. Kisbaba van a hasamban. A domborodás mértékéből ítélve a hetedik-nyolcadik hónapban lehetek.

És szerinted mi az első, ami ekkor eszembe jut?

Legelőször azon tűnődöm, mit vehetnék fel. Hogy ha így megnőtt a mellem, a hasam is nagy, mégis mit tudnék viselni, milyen ruhák jöhetnek rám, és hol lehetnek? Mert hát itt vagyok anyaszült meztelenül, nyilván nem ártana magamra kapni valamit. Ahogy erre gondolok, rám tör a frász. Mi lesz, ha így kell kimennem az utcára, ahogy vagyok? Nyújtogatom a nyakam, mint egy darumadár, és körbepásztázom a szobát a tekintetemmel, de sehol sem látok semmiféle ruhaneműt. Még egy fürdőköpenyt sem. Illetve az még hagyján, de egy árva törölköző sem akad. Szó szerint egy szál semmit se lelek, vagy hogy is mondjam.

Ekkor kopogást hallok. Kopp-kopp, határozottan és röviden, kétszer. Bepánikolok. Hogy találkozhatnék bárkivel ilyen állapotban? Miközben teljesen összezavarodom, hogy mégis mit tegyek, az illető önkényesen benyit, és belép a helyiségbe.

Ami egy fürdőszoba, csak bődületesen nagy. Legalább akkora, mint más lakásban a nappali, még egy kanapé is áll benne. A belmagasság is iszonyúan nagy. Rengeteg ablakán csak úgy dől be a napfény. A fényerősségből ítélve délelőtt lehet, nem kora reggel.

Hogy ki a betolakodó? Végül egyáltalán nem derül ki, hogy kiféle-miféle. Mert nem látom az arcát. Abban a pillanatban, amikor benyit, az ablakon beömlő napfény hirtelen felerősödik, fényudvart képez, és semmit, de semmit nem látok. Csak annyit, hogy egy nagy sötét alak áll az ajtóban. Csak a sziluett alapján gondolom, hogy férfi. Egy nagyon nagy termetű, felnőtt férfi.

Én pedig mindenekelőtt el akarok rejtőzni. Mert ugye egy szál semmiben vagyok. Ráadásul egy ismeretlen férfi társaságában. De hiába akarok elbújni, ha egyszer nincs a kezem ügyében semmi. Se egy törölköző, se egy kislavór, se egy mosdókefe, semmi az égvilágon. Nincs mit tennem, a hasam alatti fontos részemet – talán ez a megfelelő megnevezése – igyekszem elrejteni, de akárhogy próbálkozom, nem ér el odáig a kezem. Mivel túl nagy a mellem és a hasam, a karom azonban határozottan rövidebb a megszokottnál.

Viszont a férfi lassan közelít hozzám. Valamit tennem kell. Ekkor a hasamban a kisbaba – legalábbis gondolom, hogy az – hevesen ficánkolni kezd. Olyasformán, mintha egy föld alatti sötét járatban egymásnak esett volna három békétlen vakond.

Arra eszmélek, hogy már nem is a fürdőszobában vagyok. Az előbb egy nappali méretű hatalmas fürdőszobát említettem, ami mostanra tényleg nappalivá változott, és én meztelenül heverek a kanapén. Feltűnik, hogy mindkét tenyeremen valamiért nőtt egy-egy szem. Tehát a tenyerem közepén szemek nyíltak. Annak rendje-módja szerint van szempillájuk, és pislognak is. Koromfekete a pupillájuk. És engem figyelnek. De nem érzek félelmet. Mindkettőn fehér hegesedés. És ömlik a könnyük. Borzasztóan csendes és szomorú könnyeket hullatnak.

Egyelőre idáig jutottam az írásban (innentől kezd igazán abszurd lenni a történet, és te is felbukkansz egy rövidke mellékszerep erejéig), de sajnos most úgy alakult, hogy muszáj elmennem itthonról. Dolgom van, nem ülhetek itt tovább az asztalomnál. Így most ideiglenesen felfüggesztem a beszámolót, beteszem egy borítékba, amit eddig írtam, felbélyegzem, és az állomás előtti postaládába dobom. (Hogy is írják, hogy elpostázni? És vajon mi akadályoz meg engem, hogy megnézzem a szótárban?) Az álom folytatását majd legközelebb fogom megírni. Addig várj türelemmel. És persze írj nekem. Olyan hosszút, hogy ne győzzem végigolvasni. Légyszi!

*

Végül nem tudtam meg, hogyan folytatódott az álom. A következő levele már egész másról szólt (bizonyára kiment a fejéből, hogy megígérte, megírja, mi lett a vége). Ezért nem tudtam meg, milyen (mellék)szerepet játszottam ebben az álmában. És ez valószínűleg már így is marad.

9

Igen, ott mindenki egy életen át magával cipelte az árnyékát.

Ebben a városban nincs árnyékuk az embereknek. Azután döbbenünk rá, hogy az árnyékunknak igenis van súlya, miután megszabadultunk tőle. Mint ahogyan a mindennapokban sem érzékeljük a Föld nehézségi erejét.

Természetesen nem egyszerű megszabadulni az árnyékunktól. Bármiről legyen is szó, mindig nagy lelki megrázkódtatást okoz, ha sok-sok együtt töltött év után elszakítanak valakitől, akivel már időközben összecsiszolódtunk. Amikor megérkeztem ebbe a városba, a bejáratnál le kellett adnom az árnyékomat a kapuőrnek.

– Árnyékostul nem teheted be a lábadat a falon belülre – közölte velem az őr. – Vagy ideadod nekem, vagy lemondasz arról, hogy belépj a városba.

Lemondtam az árnyékomról.

A kapuőr egy kellemesen meleg, napsütötte helyre állított, és nyakon csípte az árnyékomat. Az árnyékom reszketett a félelemtől.

Az őr az árnyékomhoz fordult, és nyers hangon rámordult:

– Nyughass! Nincs mitől félned. Nem a körmeidet akarom én letépni. Nem fog fájni, és mindjárt vége.

Az árnyékom attól még megpróbált ellenszegülni egy kicsit, de esélye sem volt a behemót kapuőrrel szemben, így egykettőre elválasztották a testemtől, ő pedig erejét vesztve vonszolta magát a fapadhoz mellettünk, és rákuporodott. A testemről leválasztott árnyék sokkal viharvertebbnek tűnt, mint amilyennek elképzeltem. Mint egy kidobásra ítélt, ócska gumicsizma.

A kapuőr hozzám fordult:

– Hát igen, elég szánalmasan tudnak kinézni, ha egyszer leválasztják őket. Az ember nem is érti, hogy pátyolgathatott magán idáig egy ilyen förmedvényt.

Nem foglaltam állást a kérdésben. Még nem igazán tudtam átérezni, hogy nincs többé árnyékom.

– Ezek egy fia hasznot nem hajtanak amúgy sem – folytatta az őr. – Emlékszel arra, hogy akár egyetlenegyszer is a javadat szolgálta volna?

Emlékeim szerint soha. Legalábbis semmi ilyesmi nem jutott eszembe.

– Na ugye – tudálékoskodott az őr. – Bezzeg a száját tudja jártatni. Egyedül semmire sem képes, de azért csak mondja a magáét, hogy ezt nem akarja, az még elmegy, satöbbi. Egy kis kukacoskodásért nem megy a szomszédba.

– Most mi lesz vele?

– Az én szíves vendéglátásomat élvezi majd. Lesz szobája és fekvőhelye, és ha fejedelmi lakomák nem is, de napi háromszori étkezés kijár neki. És néhanapján besegít nekem a munkába.

– Munkába? – kérdeztem. – Milyen munkáról van szó?

– Kisebb-nagyobb teendők. Főleg a falon kívül, de egyik sem nagy dolog. Almaszedés, gondoskodás a vadakról… Évszakfüggő.

– És ha valamikor vissza szeretném majd kapni az árnyékomat?

A kapuőr hunyorított, és a tekintete elidőzött az arcomon. Mintha egy függönyrésen keresztül tanulmányozna egy szobát, amelyben senki sincs. Azután válaszolt:

– Igen régóta végzem már ezt a munkát, de mostanáig még senkivel sem találkoztam, aki azzal állt volna elém, hogy visszakérné az árnyékát.

Az árnyékom fegyelmezetten kuporgott ott, és engem nézett. Mint aki a szememre hány valamit.

– Te meg ne aggódjál – próbált belém lelket önteni a kapuőr. – Megszokod majd az árnyéktalan életet. Idővel még el is felejted, hogy volt neked egyáltalán olyanod. Úgy leszel majd vele, hogy rég volt, tán igaz se’ volt.

Az árnyékom továbbra is magát összehúzva kuporgott, és hallgatta, mit mond az őr. Engem természetesen furdalt a lelkiismeret. Minden okom megvolt rá, hiszen a lényem egy részét készültem épp sorsára hagyni.

– Mára már csak egyetlen be- és kijárata van ennek a városnak, méghozzá ez a kapu – mutatott az őr püffedt ujjával a kapura. – Aki egyszer ezen a kapun belépett, az többé nem juthat ki rajta. A fal nem engedi. Ebben a városban ez a szabály. Nem kerítünk neki nagy feneket, nem kell semmit aláírni vagy paktumot pecsételni a véreddel, de attól még ez egy véresen komoly szerződés. Ezzel ugye tisztában vagy?

Igen, mondtam.

– És még egy: te mostantól „álomolvasó” leszel, ezért megkapod az „álomolvasó” szemet. Ez is szabály. Lehet, hogy lesznek kellemetlenségeid, amíg a szemed meg nem gyógyul. Tehát akkor ez is világos.

Így aztán beléptem a városkapun. Eldobtam az árnyékomat, megkaptam a sebzett „álomolvasó” szememet, miáltal megkötöttem a hallgatólagos szerződést, hogy soha többé nem lépek ki a kapun.

Abban a városban (amelyikben valaha laktam), boldog-boldogtalan vonszolta magával az árnyékát egész életében – magyarázom neked. Ahol van fény, az árnyék közösen tevékenykedik az emberrel (a hordozójával), ahol pedig nincs fény, csendben elrejtőzik. És amikor eljönnek a koromsötét órák, együtt alszanak. De soha nem fordulhat elő, hogy elválasztanák az embert az árnyékától. Az árnyék állandóan jelen van, ha látszik, ha nem.

– Hoznak valami hasznot az árnyékok az embereknek? – kérdezed.

Nem tudom, felelem én.

– Akkor miért nem szabadulnak meg tőlük?

– Egyrészt nem tudják, hogyan kell. De hiába tudnák, szerintem akkor sem válna meg senki az árnyékától.

– De miért?

– Mert az emberek megszokták, hogy van nekik. Függetlenül attól, hogy hajtanak-e valami hasznot a gyakorlatban, vagy sem.

Természetesen te nem értheted, hogy ez mit jelent.

A szigeten elszórtan álló törpe füzek egyikének törzséhez egy régi facsónakot kötöttek, a víz halkan fodrozódik körülötte.

– Nekünk nincs árnyékunk, mióta az eszünket tudjuk. Már korábban leszedik őket, ugyanúgy, ahogyan a csecsemő köldökzsinórját elvágják, vagy ahogyan a kisgyerekeknek kihullanak a tejfogai. És a levágott árnyékokat kirakják a falon kívülre.

– Tehát egyedül kell boldogulniuk a kinti világban?

– A többségüket nevelőszülőkhöz adják. Nem arról van szó, hogy magukra hagyják őket a semmi közepén.

– A te árnyékoddal mi lett?

– Azt nem tudom. De már biztosan jó régen meghalt. A hordozójáról leválasztott árnyék olyan, akár a gyökértelen növény. Nem képes sokáig életben maradni.

– Akkor te soha nem találkoztál vele?

– Az árnyékommal?

– Igen.

Csodálkozva nézel rám. Aztán így szólsz:

– A sötét lelkeket száműzik valahova messzire, ahol aztán életüket vesztik.

Sétáltam melletted a folyóparti úton. A szél időnként ötletszerűen megborzolta a vízfelszínt, te pedig két kézzel összébb húztad magadon a kabátod gallérját.

– Az ön árnyéka is hamarosan életét veszti majd. Az árnyéka halálával a sötét gondolatai is megszűnnek, és beköszönt a nyugalom.

A nyugalom szó, ahogy kiejtetted, végtelenül csendesnek hatott.

– Arra pedig a fal fog vigyázni, igaz?

Nyíltan meredsz az arcomba.

– Hát azért jött ebbe a városba, nem? Valahonnan nagyon messziről.

A gyártelep egy szebb napokat látott, kiterjedt terület az Öreg hídtól északkeletre. A valaha tiszta vizű csatorna mára kiszáradt, és csupán vastag, hamuszínű sárréteg maradt az alján. De hiába nincsen már benne meglehetősen régóta víz, az egykori párás levegő emléke még nem múlt el teljesen.

A sötét, kihalt gyártelepen túl következik a munkásszállások sora. Kétszintes, öreg faházak, amelyek ránézésre bármelyik pillanatban összeomolhatnak. Az ottlakókat összefoglaló néven „munkásoknak” nevezik, de valójában nem gyárakban dolgoznak. Mára ez már csak egy valóságtartalmat nélkülöző, csupán megszokásból használt elnevezés. A gyárakat réges-régen leállították, és a hatalmas kémények sem eregetnek többé füstöt.

Az épületek között labirintusszerűen bújócskázó szűk sikátorok macskakövei magukba szívták sok-sok emberöltő mindennapjainak megannyi szagát, illatát és hangjait. Még a lépteink hangja sem hallatszik, ahogy a laposra kopott köveken sétálunk. Egyszer csak megállsz ennek a labirintusnak egy bizonyos pontján, és hátrafordulsz felém.

– Köszönöm, hogy elkísért. Tudja az utat hazáig?

– Azt hiszem, igen. Ha egyszer kijutok a csatornáig, onnan már könnyű dolgom lesz.

Megigazítod a sáladat, és biccentesz egyet. Aztán sarkon fordulsz, majd gyors, határozott léptekkel megindulsz, és már el is nyel a sok megkülönböztethetetlen, sötét faépület egyikének bejárata.

Én utat török két ágaskodó érzelem között, és lassan hazafelé sétálok. Az egyik az, hogy már nem vagyok egyedül ebben a városban, a másik pedig, hogy végtelenül egyedül maradok mindörökre. Ily módon szabályosan kettéhasad a szívem. A törpefüzek ágai halkan pusmogva lengedeznek.

10

Nekem kiutaltak egy kis lakást az úgynevezett hivatalnoknegyedben.

A lakást a mindennapokban elengedhetetlenül szükséges egyszerű bútorokkal és eszközökkel rendezték be. Van egy egyszemélyes ágy, egy kerek, fa ebédlőasztal, négy szék, néhány falra szerelt polc és egy kis fatüzelésű kályha. Nagyjából ennyi. Van egy kis ruhásszekrény és egy aprócska fürdőszoba is. Nincs viszont dolgozóasztal, ahogy kanapé sincs a pihenéshez. Az egész lakásban semmi olyasmi, amit díszítőelemnek lehetne nevezni. Nincsenek vázák, képek, dísztárgyak, vagy akár egyetlen könyv, és persze óra sincsen.

A konyha egyszerűbb ételek elkészítésére alkalmas. Ha főzni akarok, a konyhai kis kályhát használom – se villany, se gáz nincsen. Az edények és a székek egyaránt dísztelenek és agyonhasználtak, formájuk és méretük is teljesen vegyes. Kicsit olyan, mintha mindent sebtében szedtek volna össze innen-onnan. Az ablakon fazsalugáterek, hogy nappal becsukva őket kizárhassam a napfényt (nélkülözhetetlen tartozék a szemem állapota miatt). A bejárati ajtónak nincs kulcsa. Ebben a városban a lakók nem zárják a lakásaikat.

Ez a negyed valaha bizonyára elegánsnak minősülő városrész lehetett. Kisgyerekek játszottak az utcákon, zongoraszó szűrődött ki valahonnan, kutyák ugattak, és estefelé meleg vacsora illata szállongott az ablakokból. Amikor eljött az ideje, gyönyörűen virágba borultak a házak előtti ágyások. Helyenként még meg-megcsapta az embert mindennek a hangulata. Az ottlakók többsége, ahogy a hely neve sugallta, hivatalokban dolgozó bürokrata volt. Vagy magasabb rangú katonatiszt.

Még dél előtt felébredek, készítek valami egyszerűt a kiutalt alapanyagokból, és megeszem. Hagyományos étkezés csak egyszer van egy nap. Úgy tűnik, ebben a városban az embereknek nincs szükségük arra, hogy sokat egyenek. Elegendő nekik, ha naponta egyszer elköltenek egy egyszerű ebédet. Én is meglepően gyorsan hozzászoktam ehhez az életmódhoz. Miután befejezem az evést, és elpakolom az edényeket, bevackolom magam a zárt zsalujú, sötét lakásba, és ott töltöm a délutánt, miközben pihentetem a szememet, mert még nem teljesen gyógyultak be a sebek. Az idő pedig békésen csordogál.

Leülök egy székre, kiengedem a tudatomat a testem ketrecéből, és hagyom, hogy kedvére kalandozzon a gondolatok tágas mezején – amint a kutya nyakörvéről is leoldjuk időnként a pórázt, hogy élvezze a szabadságot. Ezalatt én elheveredem a füvön, nem gondolkozom semmin, bámulom az égen úszó fehér felhőket (ez természetesen csak képletesen értendő, valójában nem nézek fel az égre). Így telik az idő minden különösebb esemény nélkül. Tudatomat csak akkor hívom vissza magamhoz egy füttyentéssel, ha szükséges (természetesen ez is képletes kifejezés, valójában nem füttyentek).

Akkortájt, amikor a nap lemenőben van, és kezd mindenre rátelepedni a félhomály, a kapuőr pedig minden bizonnyal hamarosan megfújja majd a szarukürtjét, én (füttyentve) visszaparancsolom a testembe a tudatomat, gyalogosan elindulok otthonról a könyvtárba. Leereszkedem a dombról, és folyásiránnyal szemben sétálok a folyó menti úton. A könyvtár valamivel a téren túl helyezkedik el. Az Öreg híd vezet a térre, amelyen a mutató nélküli óratorony magasodik mint valami jelkép.

Rajtam kívül senki sem látogatja a könyvtárat. Ezért a könyvtár mindig kizárólag az enyém és a tiéd.

Csakhogy az én álomolvasó technikám nem mutatja jelét semmiféle fejlődésnek. Kétely és bizonytalanság kezd eluralkodni rajtam – nem lehet, hogy csak valamiféle tévedésből neveztek ki engem álomolvasónak? Lehet, hogy igazából nincs is meg a képességem, amellyel álmokat tudnék olvasni. Mi van akkor, ha nem ott vagyok, ahol kéne, és nem azt csináltatják velem, amit kéne? Egyszer két feladat között bevallom neked ezeket a félelmeimet.

– Ne aggódjon – mondod az asztal túloldaláról, mélyen a szemembe nézve. – Most ez eltart egy darabig. Folytassa csak a munkát ugyanígy, teketóriázás nélkül. Mert maga a megfelelő helyen van, és helyesen cselekszik.

Kedves és nyugodt a hangod, de árad belőle a bizonyosság. Akár a várost körülvevő magas fal téglái, erős és megingathatatlan.

Az álomolvasások közt a sötétzöld gyógyfűteát iszom, amit te készítesz. Hosszadalmas munkával, figyelmesen készíted elő a teát, olyan komoly arccal, mint ahogyan egy kémikus lát hozzá a kísérlethez – egy pisztillussal egy kis dörzsmozsárban, lábast és szűrővásznat használva. A könyvtár mögötti kiskertben van egy kis veteményes, amelyben mindenféle gyógyfű nő, és a munkád része gondoskodni azokról is. Egyszer megkérdeztem a növények nevét, de te sem tudtad megmondani. Feltehetőleg ezeknek a füveknek, akárcsak sok minden másnak ebben a városban, eleve nincs is nevük.

A napi munka végeztével, miután te bezártad a könyvtárat, a folyó menti úton sétálok veled folyásiránnyal szemben, és elkísérlek a munkásnegyed lakótelepére. Ez mindennapos szokásommá válik.

Az őszi eső folyamatosan esik, mintha soha nem akarná abbahagyni. Se eleje, se vége, csendes, apró szemű eső. Este se hold, se csillagok, se szél, fülemüle hangja sem hallik. Csak a törpefüzek potyogtatják kajla kis ágaik végéről a vízcseppeket a szigeten.

Sétálunk egymás mellett az úton ezeken az éjszakákon, és többnyire csak hallgatunk. De a némaság nekem nem nyűg. Azt hiszem, még külön örülök is neki. Mert a csend élénkíti az emlékeket. Téged sem zavar, hogy hallgatunk. Ahogyan az embereknek ebben a városban nincsen szükségük túlságosan sok ételre, szavakból is beérik a kevéssel.

Amikor esik, te felveszed a vastag, durva anyagú sárga esőkabátodat, az esős időre való, zöld sapkádat. Én magammal hozom a régi, nehéz esernyőt, amit a lakásomban találtam. Az esőkabát, amit viselsz, vagy két számmal nagyobb, mint a méreted, és járás közben zizeg-surrog, egészen olyan hangot ad, mintha két kézzel gombóccá gyúrnál egy csomagolópapírt. Csak tudnám, milyen régi emléket idéz ez a hang. Szívesen karolnám át a válladat (ahogyan korábban meg is tettem), de ez itt nem fordulhat elő.

A munkásnegyed egyik társasháza előtt megállsz, és a gyatra fényben hosszan figyeled az arcomat. Kissé ráncolod a szemöldöködet, mint akinek már-már eszébe jut valami fontos. De végül nem történik semmi. A lehetőség hirtelen elillan anélkül, hogy formát öltene.

– Akkor majd holnap – mondom.

Te némán bólintasz.

Azután is, hogy eltűntél a szemem elől, és elhalt minden hang, még jó darabig állok ott magamban, és szótlanul ízlelgetem a hátrahagyott emlékedet. Végül a rendületlenül szemerkélő esőben elindulok hazafelé gyalog, egyedül a nyugati domb irányába.

– Aggodalomra semmi ok. Csak beletelik egy kis időbe – mondod te.

Csakhogy én ebben nem vagyok annyira biztos. Az időben – már amit ez a város annak nevez – mennyire lehet egyáltalán megbízni? És a soha véget nem érőnek tűnő hosszú ősz után mégis mi következik?

11

Vonatra szállok, és elutazom abba a városba, ahol laksz, hogy találkozzam veled. Egy májusi vasárnap reggel, az ég gyönyörűen derült kék, egyetlenegy fehér felhő úszik rajta, alakja akár egy sikamlós hal.

Eljöttem otthonról, mondván, hogy könyvtárba megyek. De veled fogok találkozni. Zsinórral összehúzós, kis nejlon hátizsákomban viszek ebédre szendvicset (anyám csinálta, alaposan becsomagolta fóliába), és benne van a tanulnivaló is, de tanulni nem szándékozom. Már egy évem sincs hátra az egyetemi felvételi vizsgáig. Bár erre igyekszem nem gondolni.

Vasárnap reggel nincsenek sokan a vonaton. Kényelmesen elhelyezkedem egy ülésen, és az „állandóság” szón töröm a fejem. Csakhogy egy harmadik osztályt épp csak megkezdő tizenhét éves gimnazista fiúnak nem könnyű ilyesfajta dolgokon gondolkodnia. Mert igencsak korlátozottan tud elképzelni bármit, ami valamelyest állandó. Az állandósággal kapcsolatosan legfeljebb a tengerre hulló eső képe jelenik meg lelki szemei előtt.

Amikor csak meglátom az esőáztatta tengert, valamiféle meghatottságot érzek. Valószínűleg azért, mert a tenger végtelenül – vagy legalábbis majdnem végtelenül – hosszú időn át nem változik. A tengervíz elpárolog, felhő lesz belőle, a felhőből pedig eső esik. Végtelen körforgás. A tengervíz ily módon újra és újra cserélődik, de maga a tenger összességében nem változik. A tenger mindig ugyanaz a tenger marad. Egyrészt kézzelfogható valós dolog, ugyanakkor tiszta, abszolút fogalom. Tiszteletet parancsol, (talán) ez a jó kifejezés rá, amellyel jellemezhetném, amikor elnézem a tengert áztató esőt.

Ezért amikor arra jutok, hogy szorosabbra fűzném a szálakat kettőnk között, hogy soha ne legyen vége, olyankor mindig a tenger látványa jut eszembe, amint halkan, kitartóan zuhog rá az eső. Leülünk a partra, és figyeljük a tengert meg az esőt. Egymáshoz simulunk egy esernyő alatt. A fejedet a vállamra hajtod.

A tenger teljesen békés. Említésre méltó szél nem fúj, csak picike hullámok nyaldossák hangtalanul, ütemesen a partot. Mint amikor a kiteregetett lepedő lengedezik a szélben. Mi pedig akármeddig is elüldögélnénk ott. Csakhogy nem igazán áll össze bennünk a kép, hogy onnan mégis hová készülünk, és hová kéne tartanunk. Méghozzá azért, mert mi ott a parton azáltal, ahogy ott ülünk egymás mellett az esernyő alatt, már ki is teljesedtünk. És akik ki vannak teljesedve, hová is mehetnének?

Talán ez az egyik fő probléma a végtelenséggel. Hogy nem tudni, onnan hogyan tovább. De mit ér a szerelem, ha nem törekszik örökkévalóságra?

Ezután leteszek arról, hogy a témáról gondolkodjam, és inkább a testedről gondolkodom. Gondolkodom a melled két domborulatáról, gondolkodom arról, mi van a szoknyád alatt. Elképzelek mindenfélét arról a dologról, ami ott rejtőzik. Ujjaim ügyetlenül egyenként kigombolják a fehér blúzod gombjait, kikapcsolják hátadon fehér melltartód kapcsát (gondolom, van rajtad). A kezem tétovázva elindul a szoknyád alá. Végigsimít a combod selymes belső oldalán, aztán… nem, a magam részéről ilyesmiken nem szeretnék gondolkozni. Tényleg nem szeretnék. De kénytelen vagyok. Mivel ez a téma sokkal könnyebben beindítja a fantáziámat, mint mondjuk az állandóság fogalma.

Miközben én ezt-azt képzelek, a testem megfelelő része válaszul megkeményedik. Mint valami vállalhatatlan formájú márványszobor. Szoros farmeremben baromi kényelmetlenül fér el az ágaskodó nemi szervem. Ha nem sikerül mihamarabb visszaállítanom nyugalmi állapotába, arra sem vennék mérget, hogy fel bírok állni ültömből.

Megpróbálom még egyszer az esőre és a tengerre terelni a gondolataimat. Talán a kietlen táj képe segít lecsillapítani az én nyughatatlan nemi vágyamat. Lehunyom a szemem, és összpontosítok. De a tengerparti kép nem akar visszatérni a fejemben. Úgy tűnik, az akaratom és a libidóm más-más térképpel felszerelkezve egészen másfelé tartanak.

A metróállomás közelében, egy kis parkba beszélünk meg találkozót. Ahol korábban már többször is találkoztunk. Néhány szabadtéri játék van ott kicsi gyerekek számára, ivókút és egy pad lilaakáclugas alatt. Leülök arra a padra, és ott várok rád. De hiába jön el a megbeszélt idő, te nem érkezel meg. Ez szokatlan, mert addig soha nem késtél. Mindig előttem értél oda a találkozóhelyre. Ha történetesen egy fél órával korábban érkeztem, te már ott vártál rám.

– Mindig ilyen korán jössz? – kérdeztem egyszer.

– Élvezem a várakozást itt magamban, amíg meg nem érkezel – felelted.

– A várakozást?

– Aha.

– Annál is jobban, hogy velem találkozol?

Elmosolyodsz. De a kérdésemre nem válaszolsz. Csak ennyit mondasz:

– Hát, amíg várakozom, végtelen számú lehetőség áll nyitva előttem, hogy mi fog történni, mit fogunk csinálni. Érted?

Igazad lehet. Ha már tényleg együtt vagyunk, az a végtelen számú lehetőségek helyett maga a valóság. Te ezt bizonyára nehezen viseled. Értem én, hogy mit akarsz ezzel mondani, de én nem így gondolom. Mert a lehetőségek azok, amik, nem többek. Ténylegesen melletted lenni, bőrömön érezni a tested melegét, megfogni a kezedet, és elbújva titkon megcsókolni téged például sokkal jobb.

Hiába telt el harminc perc is a megbeszélt időponthoz képest, te még mindig nem bukkansz fel. Egyfolytában a karórám mutatóját bűvölöm, és elfog a pánik. Valami rendkívüli történhetett veled? A szívem hangosan, baljóslatúan kalapál. Talán betegség döntött le a lábadról, netán baleset ért? Elképzelem, ahogy egy mentőautó száguld veled a kórház felé. Hegyezem a fülemet, nem hallok-e szirénázást.

Vagy megtudtad – bár gőzöm sincs, hogyan –, hogy reggel a vonaton szexuálisan fantáziáltam rólad, és emiatt eszed ágában sincs többé találkozni velem? Amikor erre gondolok, a szégyentől felforrósodik a fülcimpám. De hiszen ez ellen tehetetlen vagyok, próbállak a lehető legékesszólóbban meggyőzni, és igyekszem kimagyarázni magam. Ez olyan, mint egy nagy fekete kutya, mondom. Ha egyszer megindul egy bizonyos irányba, már megállíthatatlan. Akármilyen erősen húzom is a pórázt…

Negyven perccel a megbeszélt időpont után kerülsz elő. És egyetlen szó nélkül leülsz mellém a padra. Semmi olyasmit nem mondasz, hogy bocs a késésért. Én sem szólalok meg. Mindketten csukott szájjal ülünk ott egymás mellett. Két kicsi lány hintázik. Versenyeznek, hogy ki bír magasabbra hajtani. Még kapkodva szeded a levegőt, és a homlokod kissé fénylik az izzadságtól. Gondolom, futottál idáig. Minden egyes lélegzetvétellel le és fel, süllyed és emelkedik a melled.

Kerek galléros fehér blúzt viselsz. Nagyjából ugyanolyan dísztelen, egyszerű blúzt, mint amilyet én a vonaton elképzeltem. Olyan pici gombok vannak rajta, mint amilyeneket az előbb én (képzeletben) kigomboltam. És sötétkék szoknya van rajtad. Kissé más árnyalatú, mint amilyen az imént a fejemben volt, de ránézésre nagyjából ugyanolyan sötétkék szoknya. Megdöbbenek, hogy szinte teljesen ugyanúgy öltöztél, mint ahogyan én elképzeltem – vagyis inkább fantáziáltam? –, és egy szót sem tudok kinyögni. És ugyanakkor nem tudok nem érezni némi halvány bűntudatot. De igyekszem itt megálljt parancsolni a gondolataimnak. Mindenesetre te az egyszerű fehér blúzodban és az egyszínű, sötétkék szoknyádban, ott a padon, a parkban azon a vasárnapon szemkápráztatóan gyönyörű vagy a szememben.

De valahogy más vagy, megváltoztál. Nem tudnám megmondani, miben. Egyetlen pillantással világossá válik számomra, hogy valami más, mint volt.

– Mi baj?? – préselem ki végre magamból. – Történt valami?

Nem szólsz semmit továbbra sem, csak nemet intesz a fejeddel. De én pontosan tudom, hogy valami történt. Én meghallom a sebesen verdeső finom kis szárnyaknak az emberi fülnek érzékelhető tartományon kívüli hangját is. Mindkét kezedet a térdeden nyugtatod, én szelíden ráteszem az enyémet. Hiába, hogy mindjárt itt a nyár, kis kezed fagyos. Próbálom legalább átmelegíteni egy kicsit. Sokáig maradunk így mozdulatlanul. Te azalatt végig nem szólsz egy szót sem. Ez nem az a fajta rövid hallgatás, mint amikor valaki a megfelelő szavakat keresi. Ez hallgatás a hallgatásért – önmagában kiteljesedő, befelé forduló hallgatás.

A kislányok még mindig hintáznak. Szabályos időközönként hallom a fémgyűrűk nyikorgását. Arra gondolok, hogy bárcsak a végtelen tengert láthatnánk itt magunk előtt, és bárcsak zuhogna rá az eső. Akkor ez a mi mostani hallgatásunk sokkal meghittebb és természetesebb lehetne. Bár így sem rossz azért. Ne legyünk telhetetlenek.

Végül elengeded a kezemet, és szótlanul felállsz a padról. Mint akinek eszébe jutott valami fontos tennivaló. Erre aztán én is felpattanok gyorsan. Te továbbra is némán elindulsz, én meg utánad. Kimegyünk a parkból, és nyakunkba vesszük a várost. Széles útról szűk sikátorokba, onnan megint ki egy nagy útra. Nem mondod meg, hogy hová készülünk vagy mi a célunk. Ez sem jellemző rád. Mert máskor mindig ömlik belőled a szó, amint meglátsz, mint aki csak erre várt. Neked állandóan zsúfolásig tele a fejed azzal a sok mindenfélével, amit meg kell osztanod velem. Ennek ellenére ma, amióta együtt vagyunk, még egyetlen szó sem hagyta el a szádat.

Hirtelen rám tör a felismerés: te nem valahova tartasz. Egyszerűen csak nem akarsz megmaradni egy helyen, ezért mész megállás nélkül. A helyváltoztatásod célja maga a helyváltoztatás. Hozzád igazítom a lépteim ritmusát, és haladok melletted. Persze én sem töröm meg a csendet. De az én hallgatásom a megfelelő szavakat nem találók hallgatása.

Mégis hogyan kellene ilyenkor viselkedni? Te vagy életemben az első barátnőm. Az első társam, akivel olyan szoros viszonyba kerültem, hogy talán a kedvesemnek nevezhetem. Ezért nem tudok helyénvaló döntést hozni, mit is tehetnék most, hogy itt vagyok veled, és ilyen, a megszokottól eltérő helyzet állt elő. A világ telis-tele van olyasmivel, amit én még nem éltem meg. Legfőképpen a női lélekkel kapcsolatos ismereteim hajaznak egy hófehér jegyzetfüzetre, amibe még nem írtak semmit. Ezért nem tudok mit kezdeni veled, aki más vagy, mint egyébként. De mindenekelőtt higgadtnak kell maradnom. Mégiscsak férfi vagyok, és egy évvel idősebb nálad. Meglehet, hogy igazából ez nem sokat nyom a latban. Talán nincs is semmi jelentősége. De időnként – főképp olyankor, amikor nem találunk mást, amire támaszkodhatnánk – az ilyen formális, közhelyes státuszok is hajthatnak valamiféle hasznot.

A lényeg, hogy nem szabad pánikba esnem. Legalább látszólag meg kell őriznem a hidegvéremet. Ezért csomót kötök a nyelvemre, és megyek tovább melletted a te tempódban, mintha mi sem történt volna, mintha mi sem lenne természetesebb.

Mennyit gyalogolhattunk? Időnként megállunk egy-egy kereszteződésnél, és várjuk, hogy zöldre váltson a lámpa. Ilyenkor szívesen megfognám a kezedet, de te zsebre dugott kézzel csak nézel magad elé.

Lehet, hogy valamivel magamra haragítottalak? Tudtomon kívül hibát követtem volna el? Nem, ez szinte lehetetlen, hiszen két nappal ezelőtti este beszéltünk telefonon, akkor nem is lehettél volna jobb hangulatban. Vidáman mondtad is, hogy alig várod a holnaputáni találkozást. Azóta pedig egy szót sem váltottunk. Elvileg semmi okod nincsen, hogy felhúzd magad miattam.