Botho Strauss

Oniritti

Barlangrajzok
– részlet –

Fordította Nádori Lídia

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Botho Strauss: Oniritti Höhlenbilder
Oniritti – barlangrajzok
© 2016 Carl Hanser Verlag GmbH & Co. KG, München
Hungarian translation © Nádori Lídia, 2021
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2021
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

TYPOTEX VILÁGIRODALOM
ISSN 2064-2989
ISBN 978 963 493 129 4

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
A kötetet gondozta: Mandl Orsolya
Borítóterv: Ugly But Useless
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

A görög ὂνειρος / oneirosz „álomkép”, ellentétben a ὕπνος / hüpnosszal, nem futott be nagy karriert az európai nyelvekben. A franciában előfordul az onirique vagy az onirisme „álomszerű, álomkép” értelmében.

Az oniritti – az oneirosz és a graffiti összeolvadásából – jelenthetné tehát az éjszaka barlangfalára rajzolt képes feliratokat.

Artemidor, a Krisztus utáni második évszázad álomfejtője két részre tagolja az ὂνειρος szót: ὸν és είρειν (legein), vagyis: „a létezőt beszélni”. Amit a létezés mond.

A Lascaux-barlang figurái egy útvonal mentén szerveződnek, egy témára vannak felfűzve, mely téma értelmét nem ismerjük.

(André Leroi-Gourhan)

Minél beszédesebbek a székek, annál emberibbek rajtuk az emberek.

Tehát még egyszer a színpad, vissza megint a színpadra, az elzárt, gyéren megvilágított sötétségbe és az előre egyeztetett csöndbe, a várakozásteljes csönd birodalmába (leszámítva a megfigyelők suttogását). Egyedül ülsz a csupasz széken, ülő szülés, amikor rád vetül a fény az apró spotlámpából, világos kör fölötted, kivágva a féltve őrzött sötétségből, és ez a kör bármikor zsugorodni kezdhet, összeszűkülhet, összesűrűsödhet, tenyérnyi folttá a választékod fölött, aztán hokikorong-kicsinységűvé, de azért gombostűfej-méretűre talán nem, a középső ujjpercedet világítaná meg. A fény tetszőlegesen keveset hagyhatna meg belőled. Egyelőre úgy ülsz ott, mintha végleg maradnál. Fejedet, mellkasodat előrehajtva, két kezedet a térdhajlatod alá csúsztatva, egészen a szék szélén, lóbálod a lábad, ez várakozásra utal, nyilván várni akarsz valamit, te, a féltve őrzött sötétség gyermeke. Nézelődsz is, jobbra-balra, mintha onnan vagy amonnan emberi mozgolódásra lehetne számítani. Valójában csak az a remény van, de az nem alaptalan, hogy a folyamatos lóbálástól kissé megnyúlik a lábad, és valamikor, szinte beláthatatlanul hosszú idő múlva, végre eléred a padlót, és le tudod tenni a talpadat. A fény úgy ül a fejeden, mint egy magas sapka, püspöki süveg, tutulus vagy hennin, fátyol nélkül. Arra gondolsz: csak kibírom itt, bezárva, kívül a színpadon. Tudod, hogy van egy másik sötétség is, inkább csak félhomály, gyengén elsötétített tér: a nézőtér, mely nem nélkülözi a kényelmet, emberek ezrei ülnek ott sorokba rendezve, és csak azt lesik, mikor teszel egy óvatlan mozdulatot. Vagy mikor töröd meg a hallgatást. Hogy a nemtetszés sortüzét zúdíthassák rád. A fénykalap alatt tűnődve, az évek során plótinoszi fehérségbe merülsz. Poe-i fehérségbe. Borgesi fehérségbe.

Tárna vezetett a holtak birodalmába, a hegy gyomrába. A tárnát acél tolóajtó zárta le, amelyet csak külön kérésre kapott kóddal lehetett kinyitni. Volt ott egy kőkorlát, amely úgy végződött csigában, mint egy fa lépcsőkorlát, és az alján csúf kis tündér kucorgott, csonkolt szárnyakkal, szarukeretes szemüvegben. Vézna kis teremtés vékony, rózsaszín ruhában. A halottszólító, akit én bíztam meg, de mindeddig nem járt sikerrel, mert túl vékony a hangja. Beértem a leggyengébbel, a költséghatékonyság jegyében.

Nézzétek csak (de hát úgyis köztudott): mindenütt barlangbejáratok a városba vezető úton, az igazságossághoz vezető úton, a szerelem útján, mindenütt alig álcázott tárnabejáratok, amelyek oltalmat nyújtanak az emberi hitványság kőomlásával szemben, és elvezetnek a barlangokig, amelyek nyirkos falain a termékenység ősjeleit találjuk. Csakhogy alig akad, aki bemerészkedik a hideg tárnába, ahol elveszíti a szeme világát, és ahol tótágast áll és szaporán ver a szív.

Szent színekben: vörösben-kékben férfi és nő halad kéz a kézben. (Ez az a két verssor, amit a patkányok utoljára hallanak, mielőtt elvéreznek.) De az uralkodói színekbe öltözött pár lassan, visszafordíthatatlanul halad lefelé. Csoszogva lépnek, meg nem állnak, mennek egyre mélyebbre, a föld gyomrába.

Ők azok, akiket soha nem láttunk szemtől szemben.

– Mi, lebujológusok tartsunk össze, nem igaz? – Az ajtónálló bizalmaskodva böki oldalba könyökével a kék ruhás karcsú alakot. – Jól eligazodunk a mi kis lebujunkban. Mi szél hozta a világ centrumába, az Agharta birodalmába? Még mindig a királyi trogloditát keresi?

– Persze, ki mást? Őfelsége a napokban lesz zsenge hatvanezer esztendős. Föld alatti népe őt fogja ünnepelni mérhetetlen birodalmának valamennyi barlangjában. A Világ királya a föld mélyéből uralkodik azokon a rakoncátlan milliárdokon is, akik a felszínét tapodják, és csak szaporodnak anélkül, hogy valaha tudatára ébrednének: ők is az alattvalói. Vannak időszakok, amikor halljuk a morajlását a talpunk alatt, erősen megremegnek a vitrinüvegek, olyankor a saját szavunkat is alig értjük.

Görgetegeken és kiálló köveken át haladunk lassan, megfontoltan előre. A szellemiség és a jelentőség mellfalához érve bekapcsoljuk a költői fúrópajzsot, és rétegenként bontva le a tömböt, alagutat fúrunk a sziklába. Ismerni kell a hegynyomást!

Agharti föld alatti birodalmában a világ királya uralkodik, és körülötte, az álló időben, összegyűltek az emberiség legjobbjai, a nagy szellemek. Pál apostol is prédikál még, újra és újra. Odafent ezrek másszák meg a Himalája csúcsait, és egyikük sem tudja, hogy a hegység alatt bújik meg a valódi, meghódítatlan föld.

Óvakodj! Átkozott helyet istenítesz: La ville tentaculaire – Polipváros, a polipkarú. Ahol nők a görnyedő munkapatkányok.

Ó, nem! Micsoda rágalom! Idle City nem polip – a tiszta, valószínűtlenül tiszta formák városa, az a fantasztikus márványváros, amely Lord Dunsany hiteles beszámolója szerint a skót lápvidékből emelkedik ki néha, teliholdas éjszakákon, a kimeríthetetlen semmittevés, a szellemi alvajárás, a botlásbiztos érzékek városa.

Idle City mérnöke, akit mostanában háttérbe szorítanak az építőművészet remixkivitelezői (de meddig még?), a modernség mestere, aki a nagy Terragni örökébe szeretne lépni; kénytelen elviselni, hogy zombisereg ócsárolja, orra alá dörgölve a Casa del fascio stílusát.

Idle City a törékeny lelkek mesebirodalma is, az elvonulás kultikus helye; szépségkultusz társadalmi nyomás, következésképpen missziós kényszer nélkül.

Ott élnek ők kihalt kaszinókban, élnek a csöndben, az ürességben, nemes romok között. Régen kiürített lakásokban, elhagyott palotákban, ahonnan kimenekítették az összes sürgő-forgó lelket. A város házai, a testek üresen és szabadon várják a régi fejedelmeket, akik ólmos ködökből térnek vissza, a mélységes mély semmittevés hazajáró lelkeit. Mit érdekli őket Idle Cityben más városok „vitalitása”, ahol az emberek egymás hegyén-hátán tolonganak az élvezetért?

E város falai a mérhető idő nélküli tartamot zárták körül és ápolták. Akik ott éltek, a beteljesedett időbe érkeztek. Olyan világkorszakba, amikorra minden újítás kimerült, és a mohó fejlesztések embere egy minden tekintetben kész világgal, egy teljesen adott helyzettel találta szemben magát. És megkezdődött a változhatatlan állandóságban töltött élet.

Itt egyedül a hangulat mesélte a történeteket. Más elbeszélőnek nyoma sem maradt. Nem lépett elő senki azzal, hogy „Én, a történet”. Az embereket körülvette a szendergés mozdulatlan közege, olykor előbukkantak, majd újra alásüllyedtek benne: megannyi elmosódott, elvarázsolt, mesterséges, holdkóros alak. Elveszett minden egyértelműség, kontraszt és körvonal.

Mert az idő lett az istenek kutyája, és miután mind elbuktak, csak kóborolt a világban ez a dög gazdátlanul, éhesen vonyítva és ugatva. (Lord Dunsany: The Birth of Doom and The End)

Csak az elsüllyedt márványvárosban kapott menedéket az emberi kedvesség, csak itt jártak a lakosok énekelve, egyetértésben a dolguk után. Lord Dunsany sajnos csak novellát ír, így a vég hirtelen érkezik, és mindenről, amit láttunk, közli, hogy egy rémálom képei voltak.

A férfi és a nő egyre mélyebbre mennek a föld gyomrába. Akár egy alkimista pár, a megváltó szimbólumot keresik. „Ha megvan a szimbólum, mi sem könnyebb, mint az átlényegülés.” Az ősrégi emberke, a homunculus már nem lehet ez a szimbólum, ő kiválasztódott a reálisba való durva átmenet következtében. Ám a pixeles háttér előtt újra vadul zajlik a világteremtő játék szimulákruma. Reculer pour mieux sauter. Hátrálni, és nekifutásból nagyobbat ugrani, miközben újra össze kell kapcsolni a felismerhetetlenségig differenciáltat az elkülönítetlennel, a tudás őssejtjével, amely még bármire képes.

Az öreg alkimista pár, egy életen át a megváltó szimbólum nyomában… hiába… mert végső soron ők maguk voltak azok, a kód kódja: a pár.

Egymás oldalán megöregedve, egymáshoz kötődve, egy igában, συζυγία / szüzügia: a kettősfogat.

Ahogyan egykor én Cécile-lel a Cueva de la Piletában, Ronda közelében, a grották a barlangrajzokkal, a denevérhullák szaga. Aztán később Rondában, a Hotel Reina Victoria 208-as szobájában, Rilke szobájában, ahol még őrzik a számláit.

„Erdők árnya, sötét tükrű tavak őrzik a szörnyű / Mély barlang meredek szikláit, a rengeteg ajtót, / Merre madár sem jár, mert megjárná, ha merészen / Arrafelé venné útját” – így látja Aeneas a vergiliusi eposz 6. énekében. „Merre madár sem jár”, ezért is az Aornosz név – madár nélküli.

„A barlang ködképei [barlangrajzok] az egyénnek, az embernek ködképei. […] mindenkinek megvan a maga egyéni ürege vagy barlangja [grottája], mely megtöri és beszennyezi a természet fényét” – a többit lásd Francis Bacon Novum Organumának XLII. aforizmájában.

A titkos grottákat csak olyasvalaki fogja felfedezni, aki előzőleg ösvényt vágott a könnyűvérű művészet szinte áthatolhatatlan dzsungelében. Az ügyesen megírt regényekében, tele rosszul látott emberekkel, rosszul látott esetekkel, egyáltalán: rosszul látott dolgokkal. Ez a valaki a machete mestere a barlangépítészet-utánzatok zűrzavarában, a virtualitások sűrűjében, ahol elveszetten álldogál néhány ott feledett figura valós élettörténettel a 3D-s árkádok ívei alatt, eleven testek, idegen testek a sablonossá tett fantázia és a tolakodó konstrukciók világában, amelyek összemossák az életüket az utóéletükkel, és elvesznek a végtelenben, mind tovább és tovább; beláthatatlan enyészpont fal nélküli folyosókkal, fényárban úszó elektronikus sírbolt, amelyben minden megfoghatatlanná válik, amit valaha karon fogtunk, csókoltunk, ízleltünk, szagoltunk, eltaszítottunk magunktól. Ez a stíluskavalkád, a digitális ornamentika túlbősége, ezek a megtévesztési gyakorlatok, a game-minták sokasága semmi egyéb, mint egy megállíthatatlanul burjánzó tervrajz, ezzé válunk: utolsó átkozott átváltozás lélektelen boldogsággá, léppé a kaptárban, megszámlálhatatlan mesterséges sejt közös háza, amelyben sem üvölteni, sem vinnyogni, sem kérdezni, sem imádkozni nem lehet. Leválasztva a lélekről, amely már máshová – Isten tudja, hová – útra kelt, vagy inkább megszökött, elmenekült, és mi csak rohanunk utána, hívogatjuk, törekszünk felé a folyosók, lépcsők, hidak, galériák és átjárók zűrzavarában, ahogyan a világ összes lágerének összes foglya igyekszik távol lévő kedvese után, akivel megtagadják az egyesülést.

Az ő látomásukból, ígéretükből és kínjukból lesznek aztán a falmélyedések, a kolumbáriumok és az urnák odafent, a barlang bejáratánál. A lelkek röpködnek ki és be, egyugyanazon személy sok-sok szelleméhez egyetlen galamb egyetlen szárnycsattogása tartozik.

Micsoda fogság ez, belehallgatni magunkba! Hallgatni saját vérünk cseppenését a test hideg barlangjának mennyezetéről!

Vagy hallgatni a csepegést Phineusz palotájában, a Sötétség birodalmának határán. És a határjáró ismeri a holtak birodalmának összes borzalmát, egykor világosan látta a jövőt is, amiért az istenek vaksággal büntették, és a harpüiákkal, a madárasszonyokkal, akik étele egyik felét kivették a szájából, másik felét összerondították a tányérján.

Így rabolják el asztalunkról az alvilág ronda madarai a legszebb táplálékot: a szimbólumokat és a metonímiákat, így piszkítják össze a maradékot. És mit hagynak maguk után! Húscafatokat a padlón, virághullákat, szétkent zsírt, a csomagolás foszlányait – nekünk nem marad más, mint tisztogatni, takarítani utánuk. Az undor. Két hosszú szárú kardvirág hever a frissen kiásott földkupacon, virágzatukat eltakarja a csomagolópapír, úgy néznek ki, mint egy közúti baleset letakart áldozata, ahogy a merev, pipaszár lábak kilátszanak a ponyva alól.

Azután pedig látjuk az egyik bestiát szürkésbarna, szemmintás tollruhájában, tojó, többször is lebukik a porba, mögötte a hím, pompázatos aranyruhában. A bőséges, rabolt étkezés után a vessző a tojó húsába talált, nem éppen ügyes megtermékenyítés, inkább csak futó, közös szárnycsattogás, volt, nincs.

A következő helyszín egy föld alatti buszpályaudvar, az árnyakat régimódi buszokba préselték a „szolgalelkek”. Fogtuk az árnyakat (százat egy marokra!), és betuszkoltuk őket egy olyan buszba, ahol csak állóhelyek voltak. Egyikük a beszállás, az erőszakos betuszkolás előtt még megfordult, ránk, a segítőkre nézett, és azt mondta: – Harminc évig éltem együtt egy nővel, aki nem érdemelte meg, hogy akár egy éjszakát is vele töltsön az ember!

Ezzel a boldogtalannal kellett nekem utaznom, egyik iszonyatos állomástól a másikig, bevagonírozva, mint valami haszonállat, ezen a céltalan, kínnal teli körutazáson, végig az alvilágon, a négy folyó birodalmán.

A sofőr, aki egykor vigéc volt, és megállás nélkül vartyogott holmi konyhai gépekről és más „nélkülözhetetlen” vacakról, elveszítette a munkáját, vagy abba akarta hagyni, még mindig Kharón stílusában beszélt, hóttkomoly arccal, de most rímet rímre halmozva szórakoztatta elátkozott publikumát, nyilvánvalóan attól a becsvágytól fűtve, hogy szóáradatát addig zúdítsa rájuk megszakítás nélkül, míg minden véget nem ér: – Nem vacakolok, jól megtankolok… Útra kelünk, kérem szépen, fáj a májam, fáj a lépem…

– Hogy hangzik, amikor a saját nyelvén beszél? – kérdezte valaki.

– Rálépek a gázpedálra, színes lesz a kegyed álma.

Minden iménti cselekvésnek van egy lentje, egy hádészi vonatkozása, hovatovább hádészi megfelelője. Hogy tudnánk nevetni idefönt, ha nincs lent a mélyben valaki, aki legalább megbocsátó mosolyra fakad?

Nem tehetünk róla, a nyomába kell erednünk annak a bizonyos valaminek, amire ráismertünk, még néhány lépcsőfokkal mélyebbre vezet minket a festett falú barlangba, ezt-azt kihozunk még onnan, amit korábban nem vettünk észre, vagy elhanyagoltunk, de a fáradság – a legyezőszerű mondatok, a vontatott járás, a kellő mértékben ismert dolgok időzített felismerése – megéri-e vajon?

Egy végső, éji értelem vész el a tanácstalanságban.

Itt bukkan fel a tanácstalan pár, fordul be a sarkon, az örök Kettő, készen arra, hogy a következő lépésnél örökre elváljanak útjaik, már fordulna a törzsük, lendülne a karjuk az ellenkező irányba, de aztán feladják tétován, hogy talán mégis jobb lenne még egy darabig ugyanaz az irány. Jó, hát akkor ugyanabba az irányba tovább. A következő utcasarokig. Ott megint az a félfordulat, az első lépés az elválás felé, majd újabb tétova megtorpanás és vonakodó visszarendeződés egy irányba. A következő utcasarokig.

Mítosz, következő klip. A Nagy Vízözön után utolsóként maradt meg Deukalión hitvesével, Pürrhával (a mindent csak utólag, túl későn átgondoló Epimétheusz és a szerencsétlenséget hozó Pandóra lányával). Olyan magányosan álltak ott a Parnasszus tetején, mint az isteni fuvallat, és rájuk maradt a feladat, hogy újra benépesítsék a Földet.

Fedetlen fővel, megoldott ruhában hajigálták a hátuk mögé a köveket, mert nem volt szabad látniuk, amint a csoda végbemegy.

A földből újonnan fakadó kőfejek keveréklények voltak: a szikla keveredett bennük az emberi szellemmel, amely, hogy ne legyen teljesen hiábavaló a földi léte, menedéket keresett és talált a kőben.

A következő feladat az volt, hogy a menedékül szolgáló birtokból haszon is származzék, különben hasztalan lett volna a megmenekülés. Ehhez szükség volt a nyelvre, a nyelvet pedig hozzá kellett igazítani az új test súlyához és nehézkes mozgásához. A lelencek mindegyik csoportjában akadt egy, aki előrehaladottabb volt a fejlődésben: ő csiszolta véglegesre a többiekkel a kőnyelvtan szabályait.

Minden egyszerűbb volt, durvább, feszesebb, tömörebb. A hangok átrendeződése által értelemtömbök keletkeztek ott, ahol korábban különböző, finoman tagolt szavak láncolata volt. A kőnyelv nehezére esett a szellemnek, a kő viszont szenvedett attól, hogy áthatják a gondolatok és a töprengés. Végül azonban erősebbnek bizonyult a szellem számára a megkönnyebbülés, hogy menedéket talált, mint a roppant erőfeszítés, amibe az került, hogy régi, kifinomult tartalmait darabonként átültesse a kőtömbökre szabott gondolkodás szamárállkapocs-szerűen őrlő kerekei közé. Másfelől a kőtestek a gondolatáradás hatására lényegesen gyorsabban veszítettek keménységükből és tömbszerűségükből: ugyanerre az időjárás viszontagságai és a mohafoltok évszázadok alatt lettek volna csak képesek. Mindenütt repedések keletkeztek, és ez az erózió gyorsabban hasította szét a tömböket, mint a természet erői. Mégis: a kőfejek szétesésének folyamatát össze sem lehetett hasonlítani azzal az időtartammal, amely során az emberi szellem szétesett a korábbi történelmi korszakok során. Az emberi szellem, a kitartóan görgetett, hatalmas értelemtömbök minden durvasága mellett, mégiscsak képes volt mindezt megjeleníteni, és határtalan otthonosságot érezni közben.

Aszfaltpálya a magas hársfák sora mentén, rajta fiatal, otromba nők gördeszkáztak vagy görkorcsolyáztak, időnként egyikük könnyedén megérintette a másikat, hogy jelezze a jelenlétét, de a megérintett nem reagált, mert nem ismerte a jelenlétet. Aztán mégis hatalmas tűzijáték az agykéregben. Valaki így szólt: pusztán szinaptikusan nézve a dolgokat, a gondolatokkal csak játszunk, de soha nem gondolkodunk. Mire az elbeszélő: én a gondolataim üvegfúvója vagyok. Ehhez parázs kell és türelem. És ez megfelel az üvegformáló lehelet utáni vágyamnak.

Mert hirtelen mélységes csömör fogott el az álmodásnak, a torzításnak, az átváltoztatásnak ettől az ördögi könnyedségétől. Ettől a hiú belső szellemparádétól, amelyet oly hatékonyan képesek előállítani a digitális mesterek, miközben az úgynevezett hozott anyagból való kényszeres előállítás egyre dilettánsabbnak, ügyetlenebbnek és esetlenebbnek mutatkozott: az álom a legegyszerűbb reklámspottal sem tudta felvenni a versenyt. Vagyis hirtelen feltámadt a vágy a régi jó szemléletesség iránt. Az állhatatos állókép iránt. A mélységes vágy, hogy megálljt parancsoljunk a sivár belső mozinak. A feneketlen konstruktivizmusnak. Mindazon dolgok utólagos hibridizációjának, amelyek odakint, vagyis napvilágnál jól fejletten, világosan és biztonságban léteznek; a galád szörnyszülöttgyártásnak a szépségből és az elvetemültségből, a töretlen vonalak összetörésének, amellyel odakint, napvilágnál valóban találkoztunk, és nem kételkedtünk benne. A torz alakoknak az éjszaka álszent kupolája alatt, az úgynevezett vad tudattalan züllött cargokultuszának, amit egyébiránt drogok segítségével bármikor megzabolázhatnánk és áthangolhatnánk.

Kíséret nélkül hagytam ott az éjszakát. Az álom számkivetettje, nevetséges, pucér alak, zavarodott, züllött férfi, akit kiköpött az éj, mint egy másik Jónást a nagy illúzió szörnyhala. Ez a Leviathán a harc tetőpontján, amikor azt hittem, mindjárt legyőzöm, győzelmi mámorom kellős közepén, egy falásra lenyelt. Csakhogy emészthetetlennek bizonyultam, ezért kiadott magából. Hypnerotomachiám (lefordítva talán: álombeli szerelmi harcom) itt, egyelőre legalábbis, véget ért. Újra az eredetihez fordultam, Polifilusz allegóriájához, amely vándorlásaimra és tévelygéseimre csábított, és amelyet követtem is egy darabon.

Onnantól kezdve ahelyett, hogy magam harcoltam volna, megelégedtem azzal, hogy újra elővettem régi olvasmányomat, amelyet „A fiatalember” című könyvem óta elhanyagoltam, a híres és nagy hatású (csak nemrégiben németre fordított) reneszánsz regényt, Francesco Colonna Hypnerotomachia Poliphilijét, amelyhez hozzáfűzhettem éjszakai glosszáimat, képeimet és történeteimet, megjegyzéseimet és levezetéseimet. Eközben az illusztrált könyv fő vonzerejét, nevezetesen építészeti látomásait természetesen kevéssé tudtam figyelembe venni, cserébe fokozott kíváncsisággal fordultam a megfejtésre váró képek túlcsorduló bőségéhez, amely az álombeli szerelmi harcot oly jelentőssé tette mind a művészettörténet, mind később a jungi iskola szimbolikája számára.

Obscurity was already invading my mind, and clouds enveloping my senses, so that I did not know which choice to make: would I meet a hateful death, or could I hope for rescue as I wandered in the opaque and shadowed wood?

„A homály már behatolt az elmémbe, és felhők fedték az érzékeimet, így nem tudtam, hogyan döntsek: fogadjam-e a gyűlöletes halált, vagy az árnyakkal teli, sötét erdőben támolyogva remélhetném-e a megmenekülést?”

Oniritti ipse
mihi
theatrum

Magamnak vagyok merő színjátéka…

A záróünnepélyhez hosszú, üres termen kellett végigmenni. Emlékezéstől hajlott hátú, kíváncsiságtól ráncolt homlokú, fájdalomtól dermedt vendégek haladtak egyesével ugyanabba az irányba. Ritkán kettesével, akkor is a távolság volt a nászuk, a distancia az egybekelésük, a köztük lévő tér a kapocs, ami összekötötte őket. Haját fejkendő alá rejtve, sietős léptekkel vágott át a termen egy nő. Később, úgy tetszett, évek teltek el, zavartan fütyörészve ballagott utána egy alacsony férfi. Mindketten a háttérbe iparkodtak, vonzotta őket az ünnepélyes eltűnés fénye. Ott hátul kellett lennie, ahol reszketett a füst és a sok fénypont, ahol egyre gyorsabban és gyorsabban forgott a bál, ahol az elfolyó napok hurrikánjának szeme a Küklópsz szeméhez hasonlított, és amely a vendégeket – egyesével, mindig csak egyesével – kiragadta saját idejük fogai közül. A forgószél rángatta-lökdöste emberek az utolsó pillanatban úgy érezték, kegyelemben részesültek, és látomás töltötte el őket, hogy kijutnak, feljutnak a csúcsra, és odafönt nappali dicsfény veszi körül őket, feloldódnak a tiszta levegőben, maguk is légneművé válnak életidejük hegyormán. Valójában ugyanabban a pillanatban lefelé szívta és a feneketlen mélységbe hajította őket ugyanaz az erő.

Mert ebben a színházban csak abgangok voltak, minden út kifelé vezetett a színpadról, és nem volt többé színrelépés. A színpad olyan tér volt, ahová azért lépett az ember, hogy előbb-utóbb örökre eltűnjön a háttérben. A dialógusok csupán azt a célt szolgálták, hogy kihallatszódjék belőlük egy bizonyos, rejtett megszólalás. Így jöttek létre a néma alakok, a vezetők, akik a fényes ünnepen félrevontak valakit, fülébe súgtak egy üzenetet, majd hátrakísérték; akik a vehemensen cselekvő, a valamilyen ügyért szenvedélyesen kiálló emberek mellé is odaálltak, és a maguk egyszerű, udvarias módján megálljt parancsoltak nekik, hallgatást, és puszta ácsorgásukkal arra bírták őket, hogy ellenállás nélkül kövessék a háttérbe, a biztonság és az otthonosság kitüntetett helyére. El a színpadi játszótársaktól, el magától a színpadtól is, el az enyészpontig. Úgy léptek le, mint a csatár, akit az edzője egyetlen intéssel leparancsol a pályáról. Csere.

Lassan végigmenni egy régi színtéren. Két nő fekete ruhában, nagyon fehér bőrűek. Egyikük határozott karja átfogja a másikuk karcsú derekát. A biztonság kedvéért. Hogy ha a szükség úgy hozza, azonnal meg tudja állítani, mielőtt sarkon fordulna és gyerekkortól, lovaktól, első szerelemtől felkavarva visszarohanna.

Egyiküknek tehát arra volt gondja, hogy átfogja a barátnője csípőjét, megelőzendő, hogy elrohanjon. Amint meglátta, hogy barátnője éppen csak elfordítani készül a fejét, hangtalanul felnevetett, és csókot lehelt a fehér orcára. Ám néhány hónappal később a terhesség és a gömbölyödés miatt nehezére esett megakadályozni barátnőjét abban, hogy kitépje magát az ölelésből. Annyi év után ezen a színtéren! Időközben gyermeket hordoz, teste domborodik a fekete ruha alatt, nehézkesen tolja magát előre. Ha nincs az a hangtalan nevetés, már el is veszett volna. De a karcsúságát megőrző barátnő, a gyengébb, az éberebb, kihasználva a másik terhességét, hirtelen megfordul – ó jaj, többé nincs megállás! –, kifordul kísérője karjának bilincséből, és rohanna végre vissza. Vissza! Végre vissza! Megfordul, kibontja fekete blúzát, kiemeli belőle fehér mellét, és megmutatja a napsütésben.

– Milyen szép vagy! – szólal meg valaki a régi háttérből.

– Mennyire elkeserítő ez! Nézd csak, már nem vagyok neked való. Már csak egy félrecsúszó korong vagyok egy napsütötte curlingpályán. Félrecsúsztam, megrekedtem itt ebben a sarokban, kiestem a játékból. Kettőnknek soha többé nem lesz folytatás!

És a visszaforduló, aki a mellét megmutatta, még egyszer odakiált a háttérbe, amely a régi, de az ő haragja friss: – Micsoda? Nem akar engem? Ő? Engem? Nem?

Ez az a pillanat, amikor az állapotos nő a haragosan visszakiabáló nő elé áll, szembeszegül vele úgy, hogy a másik, ha folytatja vehemens visszafelé haladását, el kellene löknie az áldott testet, úgy meglökni, hogy elterüljön a régi színtér aszfaltján, amire természetesen nem vetemedik.

Igen, ez volt a vörös vonal, és ez a vörös vonal hosszú volt, mint a kerozincsík a langyos nyáresti égen, és a haragvó nő fehér bőre úgy hevert az aszfalton, gyűrötten és üresen, mint egy balerina levetett trikója.

A nagy, üres tér folytonos keresése, a végtelenségig lecsupaszított téré. La calma es infinita en la desierta plaza (Antonio Machado). De az elveszettség is. Szimultán játszma tere, mindkét oldalon szeretett figurákkal. Felülnézetben élni, darura szerelt kamera alatt, mozgó egyidejűségben. Nem: Honnan jössz, hová mégy? Hanem: Mit tévelyegsz itt, a szeretett figurák között? Már ilyen régóta, és mindig újra.

Nem beszélve a korról, amikor ébred a longitudo, a tartam, és hosszabbodik az éjszaka. És hosszabbodik a szerelem, és hosszabbodnak a pillantások – a csodálkozásban. De kibontakozik könyörtelenül a kicsinyesség is, amelyet egyszer már magunk mögött hagytunk, és ami valaha kolonc volt rajtunk.

A férfi arra gondolt: Megtettem a lépést. Karjánál fogva a megállótól az autóig vezettem a nőt, aki megszökött tőlem. És segített neki beszállni az autóba, és a hazaút járt a fejében, a nő konyhája járt a fejében, és az járt a fejében: Megtettem a lépést. Azt mondta magában: Ez is a közös időnk egy szövetdarabja. És mindjárt le is hurrogta magát: Rosszul fogalmaztam. Mi köze az időnek a szövethez? A nő nem textil, nem is sejtképző réteg. Azt a bizonyos lépést nagyon messze fentről látta, mintha egy égig érő daru kamerájával rögzítette volna. Azt mondta magának: A legtöbb hiba, amit elkövetünk, amikor a világot, az életet, magunkat akarjuk megérteni, hamis metaforákon, hamis hasonlatokon, téves képi gondolkodáson alapszik. Ugyanakkor azt is világosan érezte, hogy az a bizonyos lépés, amit elszigetelten rögzített kamerájával az… időben? Idő volt az még? Vagy talán sokkal inkább a fő színtér: felmérhetetlen, felülnézetből látott, egy végső szempár által áttekintett tér, amely előtt számtalan léptek egymásutánja és grandiózus egymásmellettisége az egyidejűség egyetlen, sík terén gyűlt össze. És ezek voltak kettejük sokezerszer a föld padlatát megkopogtató léptei, az ő tulajdonukban álló léptek, és minden lépésük hatása a következőre, vagy a másikuk következő lépésére… Ó, ebben a totalitásban nincs semmi, amit rögzítettek volna… valósággal nyüzsögtek itt a léptek. Ott, ahol nyüzsögnek a léptek, az az idő?

De már most, a szimultán színtéren megtalálhatók a léptek megkövesült formában: szüzügialit, páros lábnyomok kövülete.

Két matróna kart karba öltve, két dundi alak nagy, barna szemüvegben, kötött kabátjuk a vállukra vetve, flangálnak a langyos estében a színtéren, nagymamák, akik ugyanígy jártak itt, esténként kettesben, amikor még lányok voltak.

Csak most azt mondják magukban: körülöttünk nem képződött korszak, csupasz emlékezők vagyunk, egy korszak ruházata nélkül állunk a váltakozó idő szabad ege alatt. Amott elfeledve, emitt megismétlünk valamit, de a múlt fogalmai nem öltenek nekünk testet. Nincs megálló, ami megállítana. Amint megértünk valamit, azonnal és elkerülhetetlenül a megértés zűrzavarában találjuk magunkat. Arra ítéltettünk, hogy a fogalom minden formáját elhibázzuk. Találomra értünk. Amint egy fogalom formálhatott és megfékezhetett volna minket, a gondolatok, akár egy csapat megbokrosodott ló, szanaszét rohantak.

Hamis összefüggések, az egész világ tele hamis összefüggésekkel. Kezdetben körülvesznek, azután összegabalyítanak, végül megfojtanak minket! Ezzel a koponyával, amely voltaképpen sokkal hasznosabbra is képes lehetne, képesek lennénk rá, hogy… mondjuk… Áh, úgysem állíthat meg minket senki. Az ember már attól is boldog, ha egy egészséges sóhajt a magáénak mondhat. Még ha az sem számít jelnek az időben.

Jön a lassú férfi, sápadt és együgyű, kopott nadrágban, nyár derekán prémsapkával a fején. Lépten-nyomon elesik. Beteg vagyok, mondja mindenkinek, aki felsegíti, az orvosok nem tudják, mi bajom. A legszívesebben azokhoz csatlakoznék, akik nem bírnak magukkal az örömtől és a rajongástól, egymás karjába omolnak, egyik baráttól a másikig sietnek, mert nekik minden ember társ az ünneplésben.

Vagyis ha ma, éppen most, valaki esetleg Valenciában, a fivéreivel, a sógoraival, gyerekekkel, szülőkkel… látom, hogy ez hiányzik nekem, ülni egy hosszú asztalnál vasárnaponként, vérbő és könnyű szívvel, és önfeledten mulatozni, ez hiányzik, ez gyötör. Csakhogy: ha ott lennék velük, valaki mindig rákérdezne az egészségi állapotom bizonyos gyengeségeire! Mennyire irigylem azokat, akik hiú világosságot árasztanak és minden arcot beragyognak, aki a szemük elé kerül! De csak lassan. Minden élő ember, a legegészségesebb is, mulattatja valamelyik ősét, aki a túlvilágon éppen nem tud mit kezdeni magával. Ez mindig is így volt. Az indiánoknál is, a régi izlandiaknál is.

A ház eltitkolja és elrejti az utca elől az egyik legigényesebb járókelőjét. Azt mondja, kezdett semmit sem érteni az utcákból és a mellékutcákból. Úgy járt-kelt, hogy az utcák folyton szerénységre intették, mi több: alacsonyrendűségét sugallták. Egészen alul, egy földszinti lakásban lakik. Fölötte ragyognak a nagy emeleti ablakok, nála egyetlen kicsi, koszos ablakszem. Az ablak előtt emelkedő utca üzletekkel, forgalommal, az előkertre nem nyílik kilátás, egy ilyen függönyt nem lehet csak úgy félrehúzni. Mégis mindig az ablaknál áll, miközben szétporlanak az órák és az alakok.

Nem úgy az a másik, három emelettel fölötte! Ott áll a nagy, az előkert porától megkímélt, padlóig érő ablak előtt, mindennek kivárja a végét, és kedvenc mondatával – „Hát akkor ez is el van intézve” – nézi sorra, ahogy elhullanak a sürgető ügyek, óvatlanul hagyja telni az időt.

Ahogyan a földszinti férfi szeme előtt lebeg a három emelettel fölötte lévő főszereplő: fehér arc, halotti fekete árkok a szem alatt. Ami azt jelenti: csak a legszükségesebbet szabad elképzelni róla. Férfias jóság alig, semmi hívogató, inkább a testi mivolta. Együttérzésből egy nagy nulla. Az ő kilátását nem zavarja semmi, ott áll a tiszta, nagy üvegtábla előtt, és nem is sejti, hogy ő a piedesztálra emelt szomszéd, és hogy van valaki három emelettel lejjebb, akinek a gondolatai körülötte forognak. Csak nyugodtan, ráérsz. Egyebed sincs, mint időd. A többi nem a tiéd. Mást amúgy sem hallana tőle.

A sovány, lóarcú nő hazafelé menet kiöntött egy csupor haragot, kopogott a cipősarka az éjszakai utcán, dühét a kapualjakba ugatta. Miről is volt szó? Nyilván arról, hogy… Az az éjszaka tágra nyílt szem! De akinek a szidalmak szóltak, az éjszakai egyszemű csak nem mutatkozott, nem lépett ki egyik kapualjból sem, mégis: ugyanolyan éles ugatásokkal szól valamelyik távoli utcából a nő után.

A böllér végighajtotta az ökröt az utcán, és menet közben levágta az egyik fülét. Olyan éles volt a kése, hogy nem is vérzett. Az állat csak poroszkált tovább. A böllér kikanyarított egy darabot az oldalából, olyan ügyesen, hogy nem serkent ki a vér, az ökör poroszkált tovább.

Mindez a szemünk előtt zajlott, és egyetlen megjegyzést sem vesztegettünk rá, ott álltunk egy félemeleti lakás ablakában, mellettem egy távoli ismerősömnek, egy radiológusnak az új felesége, aki nemrég vált el az előző férjétől, és bár friss volt a kapcsolata az ismerősömmel, továbbra is szívesen hagyta magát meghódítani. Sikerült mintegy véletlenül a háta mögé lépnem, és egy jól célzott harapással, a fogaimmal kikapcsolnom a nyakláncát. Ő, aki a hosszas egymás mellett álldogálástól nyilván szintén várt valami hirtelen bekövetkezőt, bájosan kitérő mozdulatot tett, és elfordulva tőlem azt suttogta: Az a férfi, aki kedvemre való, legyen képes uralni a fogait. A kioktatás azonnal kijózanítóan hatott rám, holott éppen ellenkezőleg, kihívónak szánta. Mint félszívvel szerelmes, rögtön hajlandó voltam hátralépni, az önkritika gyáva, hiú távolságtartásával. Korábban könnyű kézzel keresztül tudtam húzni az önszeretet számítását, el tudtam tekinteni önmagamtól, adakozó voltam, legalábbis az udvarlás és a hódítás szakaszaiban. Ám a szexuális forradalom kisasszonyai nem mindig a legelegánsabb módon vizsgáztattak minket. Attól fogva az udvarlás alapjában véve teljesen ki lett húzva a közeledés módozatai közül.

Egy bizonyos Marion von Selhaar állt mellettem, szül. Weiss, és egy bizonyos Joseph Selhaarhoz tartozott, de leválaszthatónak tűnt, nem mindenki számára, mert azt láttam rajta, hogy a csábítás egy bizonyos formája lebeg a szeme előtt, aminek manapság már alig valaki van a birtokában, mit lebegett: csillogott követelően és dühösen a szemében. Nem kevesebbet várt el, mint a csábítás művészetét, ez látszott rajta, ennél alább nem adta, másképp nem volt kapható, ezért aztán meg is jelent egy keserű vonás a szája sarkában, amivel egyetlen férfi elől sem titkolta, aki szóba elegyedett vele, hogy az illető nem alkalmazza ezt a művészetet, vagy éppen nincs is birtokában az ehhez szükséges képességeknek.

Én is azt akartam, hogy olyan könnyű dolgom legyen, mint annak idején, de udvarolnom kellett volna, amire nem voltam képes, vagy elfelejtettem, hogyan kell. Így hát lemondtam róla, noha nagyon vonzó volt, ahogy megállt mellettem. Annak tudatában, hogy nem úgy viselkedem, mint egy férfi, aki tetszik neki, sértett büszkeségemben annyira bezárkóztam, hogy végül semleges ártatlansággal álltunk ott egymás mellett az ablaknál, férfi és nő, akik még az imént együtt álmodták egy állat vértelen leölését.

Éjszaka a vihar elől bemenekültek a szállodába, kifulladva egy hosszú, kölcsönös hajtóvadászattól, amely során először a férfi rohant a nő után, aztán, a férfi szemérmetlen kiáltását követően, a nő a férfi után, végre mindketten biztonságban, habár nem egymás elől: egy-egy márványoszlopnak dőlnek, üldöző és szép prédája. A nő előrehajol, mint aki az eszeveszett rohanásban összegyűlt nyálat köpi a padlóra; a férfi hátradől, tarkóját az oszlophoz nyomja.

Nő: Mit gondol, mi zajlik most bennem?

Férfi: Hát még bennem?

A férfinak volt egy éjjeliszekrény-fiókja, tele arckitűzővel. Számtalan emberarcú gomb (antlizzi: akik szembenéznek veled). Reggelenként kiválasztott egyet, és feltűzte aznapra a hajtókájára, mint egy pártjelvényt. Ott fityegett rajta az emberjelvény, miközben ő keserűen elidegenedett az emberektől: arcgyűjtő, akit kínoz a vele szembenéző szempár.

Legyen mondjuk Delmer. Az éjszaka neve. Próbálok végleges nevet adni a huzatnak, ami végigsöpör a szobán.

Delmer, aki egykor kiengesztelte a feldúltakat és a csalódottakat, és egyenként bocsánatot kért tőlük, amiért válogatás nélkül mindenkit megvigasztal. Igen, a hangja vigasztalt, de tömegesen. Senki nem érezhette, hogy őrá vonatkozik; a vigaszt nyújtó hang a személyre tekintet nélkül szólt, és önmagában tetszelgett. Ahogy némelyek szeretik hallani a hangjukat, és mindegy nekik, kihez beszélnek.

Ám ez a született forgószél is csak annyi volt, mint amikor megfújják a levest a szegénykonyhán. Már senki nem vette be az önfeláldozását, látták, milyen részvétlen a maga hiú irgalmasságában.

Kit hívhattak ennyire Delmernek? Ez az ő titka maradt. Vagy csak rettegve rejtegette a titoktalanságát? Tán csak nem attól félt, hogy meglátják, megtalálják, felfedezik, ami egykor felrántotta a helyéről, és nem engedte leülni többé? Örökös futkosásra ítélte, hogy mindig szökésben legyen, ne lássa senki, ne vegyék észre, hogy alaktalanságban és meg-nem-jelenésben szenved, hiszen a megjelenés foszlányokban lógott rajta! Senki ne lássa semmit sem viszonzó pillantását, kézzel nem fogható kezét, lényegtelen lényét, mert az a végét jelentené. A vékony páraréteget, ami borítja, szétfoszlatja egy valóságos tekintet első napsugara, és felszívódik a földről az egész Delmer.

Másik férfi jön, egy fal finom repedéseiből több méteres női harisnyanadrágot húz elő. Az emeleten az összes alvó a rejtőzködő óriás alvó nő karjaiban fekszik. Mélyen a falakban terjeszkedik végig az egész emeleten, jobb karját behajlítva, tonnányi súlyú fejét a válla dombjára hajtva. A fal repedésein, pórusain át áramlik a lélegzet a léghajó formájú tüdőből. Egy hőkamera lassan, de biztosan letapogatta rejtőzködő testének irdatlan körvonalait. Ott fekszik a buja óriásnő az álom béklyóiban, Gullivière a liliputi nők földjén. A hatalmas, mindannyiunkat alvó nőstény, amely reggelenként hangtalanul fölemelkedik, és kipárolog a falakból.

A tapéta megőrzi belőle a hús pirosát, a leeresztett redőnyök az alvó titánia szemhéjára hasonlítanak.

Hirtelen eltűnt az egész ember a saját fülén keresztül, mintha belegyűrődött volna, csak a fülkagyló maradt a szőrös bejárattal, meg a kackiás cimpa. Csupa fül lett ez az ember, és onnantól fogva a föld felé fordulva emberkedett ez az egy szál, szégyenvörös fül, ide-oda suhant a földkéreg fölött, és fülelt, mint egy elejtett aprópénzre állított szonda.

Év eleji leltározás a filigrán kis kolléganővel, ezzel a pókháló finomságú kis nővel, aki megjátszott véletlenből egyszer-kétszer lágyan végigsimít a férfi zakójának ujján. Vagy minden indok nélkül meglepetten felsikkant, és készakarva a keze után nyúl. Maradhatna ez örökké így, egymással rokonszenvező kollégák egy olyan munkahelyen, amely mindazonáltal alkalmas lehetne egy szolid viszony folytatására. Csak nem szabad túlzásba vinni! A hosszú leltározás végén, a feltornyozott áruk között aztán futólag mégis találkoznak az ajkak, megpecsételve a közös munkát. Minden januárban egy ilyen odalehelt csók, nem több egy pókfonálnál, csupán egymás kölcsönös bátorítása, csináljuk így, ahogy eddig, és ne tovább, ez lenne a legjobb… … …

Felhasznált fordítások

Bacon, Francis: Novum Organum 1. Fordította: Csatlós János. Budapest, Művelt Nép, 1954.

Dante Alighieri: Isteni színjáték. Fordította: Babits Mihály. mek.oszk.hu/.

Gilgames. Fordította és a kísérő tanulmányt írta: Zászlós Levente. Budapest, Tertia Kiadó, 2004.

Goethe, Johann Wolfgang von: Faust. Fordította: Jékely Zoltán és Kálnoky László. mek.niif.hu.

Káldi-Neovulgáta, szentiras.hu/KNB.

Magyar Bibliatársulat újrafordítású Bibliája (2014), szentiras.hu/RUF.

Shakespeare, William: Macbeth. Fordította: Szász Károly. mek.oszk.hu/.

Vergilius összes művei. Fordította: Lakatos István. mek.oszk.hu/.

Tartalom

Oniritti ipse mihi theatrum

Oniritti páros lábnyomok kövülete

I.

II.

III.

Oniritti lépcsőn fel, lépcsőn le

Oniritti sűrű mondatok

Jegyzetek

Felhasznált fordítások

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – SIL Open Font License

www.interkonyv.hu