Méz a sebre
Author: Jiqoung Han
Date: 2026-09-24
Publisher: Libri Kiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Honey In The Wound by Jiyoung Han

Avid Reader Press, An Imprint of Simon & Schuster, LLC, New York, 2026

Első kiadás

Fordította

Getto Katalin

Copyright © 2026 by Jiyoung Han

Magyar kiadás © Libri Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Getto Katalin, 2026

Minden jog fenntartva

Borítókép © GIWON LEE / Getty Images; Bullet_Chained / Getty Images

Szerzőfotó © Jiyoung Han

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette Bakay Dóra

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-686-6

Azoknak ajánlom, akiknek a történeteit elhallgatták.

Azoknak, akik már szembenéztek a halállal.

ELSŐ RÉSZ

KÜMDZSIN

1. FEJEZET

Névtelen hegy a Koreai Császárságban, 1902

Az ikrek sírva távoztak ebből a világból, éppúgy, ahogyan egykor meg is érkeztek. Felsírtak a születésükkor, amikor első lélegzetükkel tüdejükbe mart az éjszakai levegő. És felsírtak a halálukkor is, amikor a szívükbe vájt a rokonuk testén áthatoló bajonettek hideg pengéje.

Kümdzsa érkezett először. Alig várta, hogy kiszabaduljon az anyaméhből: testvérét megelőzve előretört, és a méhszájnak feszült, mielőtt nyiladozó szeme érzékelhette volna a világ fényét, ami idekint várta. Minden délután kétszer belerúgott anyja zsigereibe, jelezve, hogy készen áll, mígnem egy napon egyszerűen kiverekedte magát a világra. Kümdzsin kevésbé sietett elhagyni a fészek melegét. Elidőzött egy ideig a nővére után maradt tágasságban, míg végül rábeszélték, hogy bújjon elő, szabadítsa meg jajgató anyját a szenvedéseitől.

Mjongok meztelen mellkasához szorította a fénylő bőrű újszülötteket, ott feküdt velük kunyhója padlóján. A kicsik már most akkorák voltak, mint egy-egy csupor, és attól tartott, legyengült teste nem lesz képes kettőt táplálni. Az utolsó vadászidény szűkös volt. A szalmakorcsolyák, amelyeket ujjait véresre dörzsölve font, nem keltek el a faluban – a közepes termés után keveseknek maradt pénzük ilyesmire. A hegyi gyűjtögetésből mindig megélt, de vajon arra is elég lesz, hogy gyermekeit jólétben nevelhesse?

Mjongok nem volt hozzászokva ahhoz, hogy a távoli jövőn töprengjen, és nyugtalanította a szívét összeszorító baljós előérzet. Magához ölelte a babákat, és eleredtek a könnyei, amelyek egyszerre voltak a kétségbeesés és az öröm könnyei. Kétségbeesés és öröm szivárgott a pórusaiból, izzadságcsíkokat rajzolva napbarnított bőrén. Kétségbeesés és öröm áradt a melléből is, tejével együtt buggyant ki a testéből.

Kümdzsa a jobb mellére tapadt, és anyja kétségbeesésének sós ízét itta magába. Kümdzsin a bal mellére, és anyja örömének fanyar ízét szívta. Nyüszítő, éhes szájuk kiszívta Mjongok testéből az érzelmek terhét, és ő lassan megnyugodott. A csecsemők, első érzéseiktől megrészegülve, álomba merültek, ajkukon anyjuk gyengéd érintésének csillogó nyomával.

Mjongok csak akkor jött rá, hogyan fogja nevezni gyermekeit, amikor megérezte súlyukat a karjában: küm, vagyis arany, abban a reményben, hogy majd úgy boldogulnak, ahogyan ő maga sosem tudott. Meglepte ez a hirtelen támadt kívánság, hiszen őt mindig jobban izgatta egy lehullott ginkgómag aranya, mint az érméké.

Mjongok a föld gyermeke volt: amikor megszületett, kicsúszott a méhből, és a rizsföldre huppant, már ott ficánkolt a sárban, mielőtt anyja letehette volna a sarlót. Mjongok lelke annyira a földhöz húzott, hogy minél magasabbra nőtt, annál mélyebbre guggolt, hogy megművelje a talajt. Tekintete a lábánál röpködő rovarokra vagy a lehullott levelek alatt rejtőző makkokra vándorolt. Fülét a föld felé fordítva hallgatta a gyökerek növekedésének, a járataikban előrefurakodó állatok mozgásának neszét. Annyira elmerült az alant zajló életben, hogy a falu legtöbb lakója sajnálkozott rajta, mert süketnek és együgyűnek tartották, hiszen el sem tudták képzelni, hogy más oka is lehet annak, hogy egyáltalán nem érdeklődik irántuk.

Mjongokról lepergett mindez, nem törődött vele, hogy lekezelik, mivel ő maga is úgy tartotta, hogy az emberek kicsinyesek és ostobák. Mivel sokan süketnek hitték, nem fáradtak azzal, hogy megválogassák előtte a szavaikat, miközben ő a földön csúszott-mászott. Így aztán Mjongok tanúja lett a falusi élet mindennapi civakodásainak, láthatta, milyen kétszínűek az emberek, és milyen kíméletlenül ítélkeznek. Sokkal jobban szerette a föld ölelésének melegét; hagyta, hogy az magába igya könnyei sóját és vérének vasát, hogy cserébe életet csikarjon ki a mélyéből.

Gyerekkorában voltak, akik megesküdtek rá, hogy amikor sírva elszaladt a szidás elől, hegyi fokhagyma sarjadt a lába nyomán. A patak mellett ma is láthatók a lóhere foltjai, amelyek lábnyom alakban nőttek ki ott, ahol Mjongok egyszer éles kőbe vágta a sarkát. Szemét mindig a földre szegezte, de így is meg tudta mondani, melyik gyógynövény a legédesebb; ugyanezek a szemek azonban ritkán emelkedtek a csillagok felé – a mennybolt sosem nyerte el a földhözragadt Mjongok rajongását. Talán épp e sértés miatt nem nyerte el az előrelátás képességének ajándékát: anyjuk reménykedő hite ellenére a küm, az arany nem volt alkalmas fém arra, hogy megjövendölje az ikrek sorsát.

Vas metszette el az anyát, a lányt és a fiút összekötő zsigereket. Dan egy ronggyal letörölte a henteskését. Magas ember volt, feje elérte a kunyhója tetejét, mellkasa olyan széles, mint egy bivalyé. Sosem találkozott még olyan emberrel, aki a mellénél feljebb ért volna, így számára az emberek arcánál ismerősebb volt a fejük tetején örvénylő hajforgó. Gyengéd természete azonban ellentmondott tagbaszakadt termetének – a rongyot meleg vízbe mártotta, és letörölte a síró Mjongokról a vért és a verejtéket. Áztatott, törölt, csavart, áztatott, törölt, csavart, míg a tál zavarossá nem vált az emberi testnedvektől. Borostás ajkát felesége csapzott hajához érintette, széles tenyerével megsimogatta a babákat. Amikor Mjongok elmondta, hogy fogják hívni őket, és az aggodalmait is megosztotta vele, Dan bólintott, és tengerialga-levest hozott neki, amelynek hozzávalóit a városban eladott újabb prémek árából vásárolta meg. Amikor látta, hogy a leves melege szétáradt Mjongok testében, és a nap ködös fénye beszűrődött az ajtón, felállt.

Felkapaszkodott az erdős hegyoldalon, vállán az íjjal és a nyílvesszőkkel. Hatalmas termete ellenére puhán lépkedett, hogy egyetlen vad se hallja meg, ahogy közeledik. Egyetlen letört ág, egyetlen lehullott levél sem árulta el, hogy merre járt. Szarvasok és vaddisznók ritkán merészkedtek a kunyhója közelébe, mióta néhány holdtöltével korábban friss tigrisnyomok jelentek meg a környéken, de Dan tudta, hogy aznap nem hibázhat. Az apaság vadonatúj hajtóereje vitte egyre magasabbra az erdős hegyoldalon, túl a megszokott vadászterületei határán.

Dan közelről vizsgálgatta a rengeteg talaját: nyomokat, félig lerágott leveleket keresett, bár gondolatai messze jártak, otthon, a feleségénél. Amikor először találkozott Mjongokkal, a lány egy fa mögött motoszkált. Dan éppen felajzotta az íját, várva, hogy előbukkanjon a lény, akit vadnak hitt. Amikor azonban megpillantotta a magas hegyen álló fiatal nő magányos alakját, annyira megdöbbent, hogy megbotlott, és ujja lecsúszott az íj húrjáról. A nyílvessző a fa törzsébe fúródott, alig tenyérnyi távolságra Mjongok arcától. A lány azonban tudomást sem vett a halálos fegyver közelségéről, kezét a nedves földbe vájva tovább gyűjtötte a gombát a szoknyájába.

Dan odalépett, hogy kihúzza a nyílvesszőt, és megnézze, nem esett‑e baja a lánynak. Amikor megállt előtte, Mjongok abbahagyta a gyűjtögetést, és tekintetét a férfi lábára szegezte. Suttogott valamit, ám Dan, túlságosan magas lévén, nem hallhatta pontosan. A lány ezután néhány gombát tett elé anélkül, hogy egyszer is felpillantott volna. Aztán összefogta a szoknyáját, és rohanni kezdett lefelé a hegyoldalon, füle vörösen izzott. Mivel Dan azon a napon semmit sem lőtt, a különös leány által otthagyott gombák puha húsát kóstolta meg.

Az után a nap után, amikor majdnem megölte a lányt, Dan nyugat felé indult. Abban reménykedett, hogy nyulakra bukkan, és a prémjüket majd eladhatja a kalapkészítőnek. Nem sokkal azután, hogy útnak indult, tüskés gesztenyeburkot pillantott meg a földön. Különösnek találta, hiszen ezen az erdőrészen nem nőttek gesztenyefák, de aztán úgy látta, hogy valami megmozdult a bozótban, és nem szerette volna, ha a kíváncsisága miatt elszalasztja a vadat. Amikor azonban a második, majd a harmadik gesztenye is a lába elé került, már sejtette, hogy valamelyik kóbor állat bundáján utaztak idáig. Várakozással telve gyorsított a léptein, míg meg nem pillantotta a szarvast, amelyet aztán két lövéssel le is terített. Az állat nyelvét eladta egy gazdag ember asztalára, az agancsát és heréit egy vándor gyógyszerárus vette meg, a húsát és bőrét pedig a hentes.

Két nappal azután, hogy majdnem megölte a lányt, Dan kelet felé indult. Amint egy sziklás hegyoldalon kapaszkodott felfelé, keze valami nedves, puha anyagot tapintott. Egy érett szederbogyót morzsolt szét ujjaival, amelynek sötétvörös leve a csuklójára csordult. Nem is kellett körülnéznie, anélkül is tudta: a közelben nincsenek szederbokrok. Ragadós kezét medvebőr mellényébe törölte, és tovább mászott. Amikor felhúzta magát egy újabb sziklára, újabb szederszemek kerültek elé. Ahogy a gesztenyék esetében is tette, most is követte a nyomot; a meredek sziklafal tetején elterülő fennsíkon, a bokrok között két jókora fácán pihent. Egyetlen nyílvesszővel mindkettőnek átdöfte a nyakát. Húsukat és tollaikat később marhahúsra és rizsborra cserélte.

Három nappal azután, hogy kis híján megölte a lányt, Dan a bortól elnehezült szemhéjjal és – hónapok óta először – jóllakottan ébredt. Fontolgatta, hogy pihen egy napot, de aztán arra gondolt, nem tudhatja, hogy a következő évszak milyen nyomorúságot hoz majd. Délnek indult tovább. Kíváncsi volt, vajon újra az útjába kerül-e valamilyen messzire hurcolt termésféléből álló nyom. Nem telt bele pár perc, máris egy szem vörösbab akadt a lába alá. A fényes babszemekből kirajzolódó ösvényt követve hegyi forráshoz ért. Miközben a víz irányába mászott, megint felajzotta az íját, de azonnal le is engedte, amikor meglátta Mjongokot, amint bogyólétől elszíneződött ujjaival a haját mossa. Ruhái egy halom vörösbab társaságában a közeli sziklán hevertek. Dant magát is megdöbbentette, hogy mennyire felzaklatta a találkozás. Éppen elfordult, hogy továbbálljon, amikor a lány megismételte, amit azon a napon mondott, amikor majdnem megölte:

– A mellkasomban érzem a lépteidet.

Ahogy korábban a bogyókkal és termésekkel, a lány most a pillantásával hívogatta. Dan levetkőzött, és ő is belegázolt a forrás vizébe. Ahogy a bőrük összeért, megtisztultak minden szennytől, a víz meg szinte felforrt körülöttük, mire a békák riadtan kiugráltak belőle. Mjongok hosszú fekete haja Dan hátán kígyózott, Dan ujjai a lány csípőjét markolták, miközben a testük megremegett a beteljesülés pillanatában.

Egy varjú távoli károgása térítette magához Dant az álmodozásból; eszébe jutott, hogy gondoskodnia kell az újszülöttekről. Az elmúlt év során a vadakat űzve egyre messzebb merészkedett a hegy peremétől. Amikor legutóbb a faluba ment, hogy eladja a prémeket, hallotta, amint egy másik vadász arról beszélt, hogy a tigrisek elűzik a vaddisznókat. A piaci árusok egy parasztemberről suttogtak, akinek a borját ismeretlen ragadozó ejtette el az éj leple alatt. Dan emlékezetébe véste, hogy hazatérve ellenőriznie kell a kunyhója köré állított csapdákat, bár sejtette: a tigrisek épp elég ravaszak ahhoz, hogy kikerüljék őket. Hetente előfordult, hogy oszladozó állattetembe botlott, amely körül sűrű felhőkben kavarogtak a legyek. Az öreg fenyők törzsén, amelyek képtelenek voltak megvédeni magukat, dühödt karmok nyomai látszottak. A számtalan jel ellenére, amely a közelségükre figyelmeztetett, Dannak még a farkuk hegyét sem villantották meg sehol. Szerencsére az ég kegyes volt hozzá; nem minden teremtmény volt ilyen megfoghatatlan számára. Mielőtt a nap felemelkedett volna a láthatárra, Dan egy vaddisznót vett észre, amely úgy harminclépésnyire szaglászta az avart. Hangtalanul csúsztatta le válláról az íjat, és a kilőtt nyílvessző a vad szemén át az agyába fúródott. Fejet hajtva adott hálát az elejtett állatért, megköszönte a hegy ajándékát, aztán vállára kapta a zsákmányt, és elindult a város felé.

Ahogy a falu határában felbukkantak a mosolygó dzsángszüng totemoszlopok, Dan felemelte a fejét. Vastag szálú haja a szemébe hullott, de nem törődött vele. Elnézett a piac reggeli forgatagában tülekedők feje felett, kerülte a tekintetüket, mellyel őt méregették, és úgy tett, mintha nem hallaná a sugdolózást valahol a könyöke magasságában – gyerekkora óta így tett, mióta rendkívüli termete félelmet vagy gúnyt váltott ki az emberekből. Megtanulta, hogy ne törődjön azzal, mit mondanak; az emberek pedig elhúzódtak mellőle. Nem szólt senkihez, az emberek pedig nem merték megszólítani. Amikor odaért a henteshez, ledobta a vaddisznót a földre, és addig tartotta kinyújtva a kezét, míg úgy nem ítélte, hogy elegendő súlyú pénzérme hullott a tenyerébe. Mást nem is kellett tennie. Senki sem próbált volna túljárni a hegyi óriás eszén, akiről azt beszélték, hogy puszta kézzel roppantotta össze a rárontó medve koponyáját – ennek a medvének a bőrét hordta nap mint nap, figyelmeztetésül a többi medvének, és talán az embereknek is. A hentes pénzérméi ott csilingeltek a pénzeszacskójában, amikor elindult, hogy rizst vegyen az öreg gabonaárus asszonytól, aki szinte teljesen vak volt, és túlságosan vén ahhoz, hogy megrettenjen tőle.

– Jobban teszed, ha félreteszel annyi rizst, amennyit csak tudsz, fiatalember. Az elöljárók két napja elvitték a nagy részét, hogy Japánba küldjék, így nekünk már csak árpa maradt – panaszolta az öregasszony, és rácsapott egy zsák gabonára. – A katonáik hamarosan a te hegyeidben is ott lesznek. Úgy hallom, tigrisre vadásznak a császáruk számára.