Copyright © Sándor Anikó, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Somogyi Péter

Szerkesztő Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 444 5

Azoknak, akik egyszer majd visszanéznek, és meglepődnek, mennyi szépség volt ott, ahol csak fájdalmat láttak.

1.

A vérnyomásmérő az első pillanatban türelmetlenül csipogni kezdett, mintha sietne valahová, és engem okolna a késésért. A fiatal orvos a kijelzőre nézett, aztán rám, majd újra vissza a kijelzőre. Azzal a tekintettel, amikor valaki nem akarja elhinni, amit lát.

– Mindjárt csinálunk egy EKG-t – mondta feszülten, és már állt is fel, hogy előkészítse az eszközt a vizsgálathoz.

Nem értettem, minek, hiszen nem fájt semmim, azért jöttem, mert az utóbbi időben kicsit ugrált a vérnyomásom, és mostanában kezdtük el beállítani a gyógyszert. Inkább csak az zavart, hogy hideg volt a vizsgálóban, és a papírlap, amire ráfektetett, összegyűrődött a hátam alatt. Azt gondoltam, felesleges most ez a vizsgálat, hiszen már mindent tudunk, persze inkább így, mint hogy valami fontosat elmulasszon.

Az EKG csíkja lassan rajzolódott ki. A gép dolgozott, én közben egykedvűen néztem a plafont, amin a kiégni készülő izzó fénye vibrált. Láttam, ahogy a fiatal orvos arca megfeszül, s bár titkolni próbálta a nyugtalanságot, én észrevettem. Mindig felismerem az arcokra kiülő érzéseket.

– Ez… nem… – kezdte mondani, de aztán elhallgatott.

Megnyomott egy gombot, és újraindította a mérést. A csík valószínűleg ezúttal sem lett szebb, persze én nem tudtam volna megmondani, mi a baj vele, csak abban voltam biztos, hogy neki nem tetszik. Az aggódás nem látványos dolog, de – mondom – én mindent észreveszek.

– Hívunk egy mentőt – mondta végül, inkább csak magának. Nem tiltakoztam, bár elképzelni sem tudtam, minek ide mentő, hiszen teljesen jól vagyok, és ez a gondolat egyben meg is nyugtatott. Nem lehet nagy a baj úgy, hogy észre sem veszem. Amikor felültem, ügyetlenül megfogta a karomat.

– Le tud szállni? – kérdezte jó hangosan, közelebb hajolva hozzám.

Komolyan úgy nézek ki, mint aki nem tud leszállni egy vizsgálóasztalról? Vagy hogy csak úgy hallom meg, amit mond, ha belekiabálja az arcomba? De neki csak annyit mondtam:

– Persze.

Úgy vezetett ki a váróba, mint aki nem hiszi el, hogy még jelen vagyok. Mintha félúton lennék valami más felé.

– Margitka néni szépen leül, és megvárja a mentőt, rend-ben? – tagolta hangosan, ahogy azokhoz szoktak beszélni, akiktől már nem igazán remélnek visszajelzést.

A mondata, ez a margitkanénizés olyan volt, mint egy rosszul célzott labda, ami orron talált. A recepcióslányok is felkapták a fejüket, összenéztünk. Egyikük szeme végigfutott a széksoron, keresve az idős pácienst, akinek a megszólítást címezhették. Ismertek, tudták a nevemet is, ami nem az volt, amin az orvos szólított. Habár… Valami megfejthetetlen okból anyám egykor a nevem után biggyesztette nagyanyám keresztnevét is – Margit –, de még soha nem szólított így senki, csak néhány iratomban szerepelt.

A levegőben erős citrusillat terjengett, amitől kicsit felfordult a gyomrom, és kínomban hirtelen hangosan nevetni kezdtem. Kibukott belőlem, mielőtt eldönthettem volna, mit is gondolok erről az egészről. Margitka néni. Mintha egy másik emberről beszélne, valakiről, aki nem én vagyok, most mégis rám bízták.

Ültem szófogadóan a váróterem hideg műbőr székén, beharapott ajakkal, a tenyerem a combom alatt, hogy átadjam neki a testem maradék melegét. A kézfejemen a vénák sötét folyókként tekeregtek, és egy csepp vér jelent meg a nyelvemen. Vasízű volt, és meleg.

Mentőre várni furcsa tevékenység: az ember egyszerre él meg vészhelyzetet és egy adminisztratív folyamatot. Senki nem siet igazán, a tévésorozatok vészhelyzeti drámái ismeretlenek mifelénk. A fiatal orvos viszont idegesen járkált ki-be, néha rám nézett, mintha ellenőrizné, hogy itt vagyok-e még. Én ezalatt arra gondoltam, milyen könnyen kap az ember új személyazonosságot. Lám, nem is kell hozzá semmi különös, elég csak egy furcsa csík egy papíron, egy fehér köpeny, egy pillanatnyi ijedtség. Margitka néni. Mintha ezzel egy egész élet is járt volna. Egy lassúbb, kisebb, kevésbé fontos élet.

A mentő végül megérkezett. Sziréna hangját nem hallottam, csak az ajtó csapódását. Hordágyat nem hoztak, és nem is kérdeztek semmit, ők megszavazták nekem, hogy tudok járni. A mentős csak az utcán kérdezte meg, hogy vagyok. Azt mondtam, jól. Bólintott.

Később, amikor már tudni lehetett, hogy nincs nagy baj, azon gondolkodtam, mikor kezdődött el ez az egész margitnéniség. Nem, nem a rendelőben, és nem is az EKG-nál. Valahol sokkal korábban, amikor először hagytam, hogy valaki más úgy nevezzen, ahogy ő akar. Miután kiderült, hogy téves volt a riasztás, a kórházból hazafelé menet nem vettem elő az iPodomat, nem volt kedvem zenét hallgatni. A város ugyanúgy zakatolt tovább, mintha semmi sem történt volna, végeredményben nem is történt semmi. Egy mondat mégis ott maradt bennem, mint egy belém fúródott üvegszilánk. Nem az a része, hogy Margitka néni, hanem az, hogy most már mindent másképp mérnek.

Aznap este nem csináltam semmit, amit általában szoktam. Nem készítettem magamnak vacsorát, nem válaszoltam e-mailekre, be sem kapcsoltam a számítógépet. A kabátomat a székre dobtam, a cipőmet sem tettem a helyére, úgy hagytam mindent, ahogy éppen adódott, mint akinek nem fontos a rend, ami pedig általában fontos. Nem voltam fáradt, mégis lefeküdtem korán, még majdnem világosban. Az ablakon át beszűrődött az utca zaja, egy autó riasztója vijjogott, valaki hangosan és idegesítően nevetett odalent. Az élet ment tovább, persze ezt már tudtam.

Sokáig feküdtem mozdulatlanul. Figyeltem a testemet kívülről, mintha idegen lenne. Pedig ugyanaz volt, mint mindig, valahogy mégis más. Mintha valaki kicsit odébb tolta volna, és most nem pontosan ott volt, ahol megszoktam. Amikor végül elaludtam, hirtelen tűntem el a semmiben. Történet helyett kezdetben csak képeket észleltem, színteleneket, egyszerűeket, valami kikapcsolta a részleteket.

Később egy szobában láttam magam. Nem tudom, honnan tudtam, hogy szoba, mert nem voltak falai, mégis zárt térnek éreztem. Valaki ott volt velem, de nem láttam az arcát, és nem is próbáltam megnézni, a jelenléte volt inkább a fontos, nem a fizikai valója. Nem szólt hozzám, és én sem hozzá, de ez nem zavart, sőt, inkább megnyugtatott. Ritkán adódik olyan helyzet, amikor nem muszáj megszólalni. Éreztem, hogy nem kell megmagyaráznom azt sem, miért vagyok ott, egyszerűen csak ott vagyunk, és kész. Aztán a kép lassan elmosódott. Még nem ébredtem fel, csak átcsúsztam valamibe, ami sem alvás, sem ébrenlét nem volt. A testem nehéz lett, mélyebbre süppedt az ágyban.

Reggel arra ébredtem, hogy vakítóan világos van: este nem engedtem le a rolót. Máskor kipattanok az ágyból, de most nem volt erőm hozzá. Eleinte nem jutott eszembe a rendelő, sem a mentő, egyáltalán semmi az előző napról, csak feküdtem, és próbáltam felidézni, mit álmodtam. De nem ment. Csupán az érzés maradt meg, hogy volt ott valaki, és hogy nem beszélgettünk, mégis fontosnak éreztem a jelenlétét.

A konyhába menet megálltam az előszobai tükör előtt, hogy tudjam, biztosan ugyanaz vagyok-e, aki tegnap, mert volt bennem ezzel kapcsolatban egy kis bizonytalanság. A vállamra omló hajzuhatagot mindenesetre egy mozdulattal a tarkómra tekertem, egy Margitka néni csak nem járhat úgy, mint egy lorelei…

Kávét főztem. Kikészítettem a csészét, leültem az asztalhoz, ahogy minden reggel, de most nem kapcsoltam be a rádiót. A csend ezúttal sem volt kellemetlen, tele volt olyan neszekkel, amiket eddig nem vettem észre.

Aztán eszembe jutott a mondat a rendelőből, és a név, a Margitka néni. Hűvös idegenséget éreztem tőle, olyan volt, mintha egy ruhát igyekeztek volna rám igazítani, ami nem az enyém, és nem is tetszik, mégis rám akarják adni.

Arra gondoltam, hogy talán minden így kezdődik, egy apró eltolódással, és nem nagy felismerésekkel vagy drámai pillanatokkal. Egy furcsa érzéssel, hogy valami nem pontosan ott van, ahol lennie kellene.

Mire megittam a kávét, eldöntöttem, hogy megírom a tegnapi esetet. Legtöbbször így engedek el dolgokat: leírom, kiteszem a Facebookra, aztán olvasgatom a kommenteket. Közben pedig szép lassan kiürül belőlem a történet. Ha nem írom le, könnyen megtelepszik bennem, és akkor minden úgy marad, ahogy volt.

TARTALOM

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License