A. L. KOVÁCS SZILÁRD

REGALION

HATALOMVÁGY

Könyv Guru

Budapest, 2024

Az Obelion bolygón béke honol. A Szahryna faj a klánok háborúja óta elkülönülve, területekre osztva éli mindennapjait, mit sem sejtve a közeledő sötétségről, mely mindent megváltoztathat.

Amikor a köznép soraiból származó, de nagyravágyó álmokat dédelgető Grannak alkalma adódik, hogy kiemelkedjen, él a lehetőséggel. Céljai eléréséhez rögös, sötét út vezet, ám édesanyja céltudatos nevelése és befolyása okán megtalálja a módját, hogyan törjön egyre feljebb és feljebb. Ezek viszont olyan tettekre sarkalják, melyek lelkét lassan felemésztik.

A könyvben a siker okozta mámor és az ahhoz vezető áldozathozatalok között vergődő főhős útját kísérhetjük végig. Vajon enged a szülői nyomásnak, megbirkózik vele, vagy végleg összeroskad tettei súlya alatt?

REGALION

PROLÓGUS

I. EGY GYERMEK TITKA

II. A LEHETŐSÉG

III. MORINA VÁROSA

IV. VETÉLYTÁRSAK, BARÁTOK

V. AELIN

VI. A NAGYMESTER

VII. A PARANCSNOKI CÍMÉRT I. RÉSZ

VIII. EGY ISMERETLEN MEGMENTŐ

IX. IDEGEN ÉRZÉS

X. A PARANCSNOKI CÍMÉRT II. RÉSZ

XI. MINDENKI A MAGA SORSÁNAK KOVÁCSA

XII. AZ ARÉNA

XIII. BEÉRETT A GYÜMÖLCS

XIV. AKI BÁRMIRE KÉPES, AZ BÁRMIT ELÉR?

XV. LASSÚ VÍZ PARTOT MOS

XVI. ÉLET ÉS HALÁL VÁLTAKOZÁSA

XVII. EGY SÖTÉT ERŐ MEGJELENÉSE

XVIII. ELŐKÉSZÜLETEK

XIX. A FALU ELESETT

XX. A FEKETE KŐ

XXI. EGY ÚJ VILÁG

A Szereplők ismertetése

Sahryna szavak jelentése

A. L. KOVÁCS SZILÁRD

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

PROLÓGUS

Történetünk egy ismeretlen világban játszódik az univerzum egy távoli szegletében, ahol az anyabolygó, a Regalion körül három kisebb égitest kering: a Trivitasz, az Obelion és a Dimidor, amelyeken különböző fajok és népek élnek. Trivitasz az emberek, a tündék és a törpök világa. Dimidoron az iemdhalfok élnek, akiket félszerzetekként is emlegetnek. Kentaurok, minotauruszok, faunok és sellők birodalma, akik békében élnek egymás mellett.

A jelen elbeszélés fő helyszíne az Obelion, a szahryna faj otthona.

A SZAHRYNÁKRÓL

Történetünk fő szála a szahrynákat kíséri végig, akik kifejlett, emberszabású gyíkfélék. Olyan egyedfejlődésen mentek keresztül, hogy már emberi jellemmel és küllemmel rendelkeznek. Két lábra emelkedtek, képesek a kommunikációra, írásra, olvasásra, akárcsak az ember. Testalkatukat tekintve viszont némileg eltérnek tőlük. Termetesebbek (magasabbak és szélesebbek, mint a legtöbb ember) és erősebb fizikumúak. Bőrük részben pikkelyes, fajtájuktól függően különböző színű és felületű. Magasságuk és termetük alfajonként változó. A kialakított élőhelyeik formálták őket, az idők során ugyanis alkalmazkodtak a természeti adottságokhoz. Gyorsabban fejlődnek, mint az emberek: születésük után néhány órával már mászni tudnak, előbb érik el a felnőttkort is, valamint másfélszer tovább élnek, mint egy ember. A jelenlegi tudásunk szerint az Obelionon fejlődtek ki, és itt is élnek évezredek óta.

A szahrynák egykor alfajtól függetlenül elvegyülve éltek egymás között, és klánokra oszlottak. Minden klánnak megvolt a saját területe, nem véletlenül. Az alfajokkal nemegyszer megesett, hogy keveredtek: szerelembe estek más alfajokkal és szaporodtak. Így jöttek létre a mixtumok, ám azok jelleme és viselkedése a múltban leírtak és a ma is tanítottak alapján kiszámíthatatlan és erőszakos volt. Ez eredményezte a klánok háborúját sok-sok évvel ezelőtt.

Sokan nem értettek egyet az olyan új törvények meghozatalával, hogy a mixtumokat száműzni kell, a keveredés pedig tilos. Mások azt állították, hogy igenis tartani kell attól, hogy a mixtumok elszaporodnak és elvadulnak. A sok vita és nézeteltérés oda vezetett, hogy az alfajok egymás ellen fordultak és háborúzni kezdtek, aminek eredményeként minden klán sokat veszített, még a győztes szeredinek és ceudák is. A vezetők így végül úgy határoztak, hogy jobb lesz, ha a klánok külön területeken uralkodnak, és úgy folytatják tovább életüket. A mixtumokat száműzték, és törvénybe foglalták, hogy tilos és büntetendő az alfajok keveredése.

A szahrynák túlvilága az Ilyuszma, ahová azok kerülhetnek, akik teljes életet éltek, valamint akik bátor vagy nemes célt szolgáló halállal haltak.

A KLÁNOKRÓL

A CEUDÁK

A ceuda címer

Kétéltű, emberszabású gyíkfélék. Bőrük leginkább kékes vagy szürkés árnyalatú, míg mellkasuk és alhasi részük sárgás vagy fehér színű. Legtöbbjük magas és vékony. Fejlett kopoltyúval rendelkeznek, kéz- és lábujjaik között egy vékony szaruréteg fejlődött ki, farkuk vékony és könnyed, akár egy fátyol; nincs is hasznukra a szárazföldön, annál inkább a vízben, ahol egyfajta farokuszonyként funkcionál, és nagyban segíti őket a vízben való közlekedésben.

Otthonosan mozognak a víz alatt és a felszínen is, ebből adódóan ha tehették, élőhelyeiket leginkább vízközeli helyeken alakították ki. A szahryna alfajok közül, ha lehet ilyet mondani, akkor ők a tengerek urai. Hajózási tudományuk kiemelkedő, a hajóépítésben és a tengeri kereskedelemben egyaránt jeleskednek.

Az Obelionon élnek, ahogy az összes szahryna alfaj, jelenleg Saherys területén, amely a nagy szárazföld északnyugati részét jelenti. Birodalmuk központja Titiah, egy tengerparti város. Az áttetsző, kristálytiszta vízen laknak, fából, nádból és hínárból készült kunyhókban. Indákból és lécekből hidakat eszkábálnak, ezekkel kötik össze épületeiket a vízen és fent a fák lombjai között, ahol ugyanúgy takaros kis házikókat építenek, mint a víz alatt, de az utóbbi esetében inkább kövekből.

További érdekesség velük kapcsolatban, hogy olyan pigmentekkel rendelkeznek, amelyek képesek fluoreszkálni, így fénylenek a sötétben és a víz alatt, és ha úgy akarják, ezáltal kommunikálni is tudnak, afféle morzekódként. (Ez persze látványra sem utolsó.) A tengerek mélyén fényt árasztanak, hogy belássák azok sötétebb részeit is.

Az obvis egy olyan tengeri élőlény, amellyel összhangban élnek. Amíg nem kifejlettek és önellátók, addig sérülékenyek, ezért a ceudák a szárazföldre vitték őket a ragadozók elől, később pedig kis medencékben nevelték őket. Amikor már nagyobbak, visszaengedik őket a tengerbe, és ott felügyelik őket. Igen hasznosak, ugyanis tejükből számos gyógyszert és egyéb hasznos dolgot készítenek.

A ceuda klán házának zászlaján egy obvis szerepel, fehér alapon, hullámokkal körülvéve.

A GEDRINEK

A gedrin címer

Sivatagi körülményekhez szokott szahrynák (sivatagi gyíkokként is emlegetik őket). Mivel az idők során otthonaikat a homoktengerekben alakították ki, teljesen hozzászoktak a környezetükhöz, így a szárazságot, a meleget és a hideget egyaránt jól tűrik.

Bőrük többnyire homokszínű vagy barnás. Mellkasuk világos, matt színe olyan, mintha kopott fehér vagy szürke lenne. Öltözékükben is előszeretettel használják a homokszínt és annak árnyalatait, ezáltal könnyen bele tudnak olvadni környezetükbe a sivatag felszínén. Testfelépítésüket tekintve az alacsonyabbak közé tartoznak, ugyanakkor ők az egyik legfürgébb alfaj a szahrynák között. Ügyesen rejtőzködnek és álcázzák magukat. Mivel sok olyan lény él a sivatagban, amely elől jobb elrejtőzni, mintsem farkasszemet nézni vele, a gedrinek az idők során igyekeztek tökéletesre fejleszteni a rejtőzködés és a lopakodás tudományát. Kiszámíthatatlanság és ravaszság jellemzi őket.

Élőhelyeiket leginkább homok alatti vermekben, nagyobb sziklák belsejében alakították ki, hosszú, oszlopokkal támasztott járatokat építve, ezáltal több, kisebb-nagyobb sivatagi birodalmat hoztak létre. Az adott terület adottságait kihasználják, amennyire csak tudják. A homokot sok mindenre felhasználják, igen kreatívak. Olyan csillogást sikerült elérniük, hogy senki nem mondaná meg, aki körülnéz náluk, hogy egy veremben sétál a homok alatt. Az oszlopok, ahogy a falak is, masszív, megerősített, többrétegű üvegből voltak kiöntve. Különböző festékporokkal színezik őket, hogy még változatosabbak és szebbek legyenek, amikor a gyertyák vagy a kristályok fénye megcsillan az üveg felszínén. Fegyvereik, nyilaik, illetve egyéb szúró- és vágóeszközeik élét, pengéit is üvegből készítik. Úgy is mondhatnánk, hogy amire csak fel lehet használni a homokot, azt ők megteszik.

Omnave területén élnek lent délnyugaton, jelképük a sárga homoktenger, amelynek közepén egy sugárzó, vörös nap ékeskedik.

A SZEREDINEK

A szeredin címer

A dús növényzetben, erdős részeken érzik otthonosan magukat. A szeredin a legnépesebb klán. A földrész északi, északkeleti részét uralják, amely a Derenol nevet viseli. Növényekben, termőföldben, vízlelőhelyekben gazdag terület, rengeteg erdővel. Hegyeik bendőiben gazdag érclelőhelyek találhatók, így ezekben bányákat hoztak létre.

A szeredin az egyik legszínesebb alfaj a szahrynák közül. Bőrük változatos színekben pompázik: kék, zöld, sárga, piros, szürke, lila és ezek árnyalatai, keverékei. Mellkasi és alhasi részüket egységesen matt fényű, sárgás bőr borítja. Átlagosan a legmagasabb gyíkfélék, továbbá a fizikumuk is kiemelkedő. Ügyes mászók, építők és nyomolvasók, de az oktatásban és a diplomáciában is élen járnak.

Derenol területén sok, kisebb-nagyobb településük van. Fővárosuk a Morina nevet viseli, és a többi településsel ellentétben, amelyek mind fából épültek az erdők mélyén, Morina javarészt kőből épült. A várost még a klánok háborúját megelőzően alapították, amikor az alfajok még elvegyülve éltek és vegyesen építkeztek, a városokban leginkább kőből. De a régi időkben épült városokból kevés maradt csak fenn.

A főváros, Morina épületein elburjánzott a növényzet, amióta azt csak szeredinek lakják. Több állatot is tisztelnek, de egy kiemelkedik mind közül. A gááhr vaddisznóhoz hasonló, termetes jószág, amelyet nem is tartanak más célra, csak a felnőtté válás próbatételére. Ezért is szerepel gááhr a házuk címerén, zöld alapon, feje fölött két ölelkező fával.

A ZORNOK

A zorn címer

A szahrynák legzordabb külsejű, legvadabb klánjaként ismert. Főként hegyek mélyén és barlangokban élnek. Felépítésükben és lakóhelyük kialakításában leginkább a gedrinekre hasonlítanak.

A zornok vállát, könyökét és néha fejét is csontkinövések borítják, amelyek olyanok, mint a karmok. Harcias kinézetükhöz többnyire jellemük is idomult. A bőrük kemény és vastag, színe barnás, annak is egy sötétebb árnyalata, éjszaka szinte feketének látszik. A hőséget nem viselik olyan jól, mint a gedrinek és nem is olyan fürgék, fizikai erejük ellenben elsöprő, sziklákat emelnek fel és hasítanak ketté puszta kézzel.

Nem a barátságosságukról és a vendégszeretetükről híresek. Próbatételük része az oml nevű lénnyel való küzdelem: ha vele találkozunk, akkor a sötétben először csak egy vörös szempárt látunk, és amennyiben nem ismerjük, illetve nem vagyunk felkészültek, akkor ez lesz az utolsó is, amit megpillanthattunk.

Xeyteren, a nagy földrész délkeleti, hegyvidékes részén élnek. Házuk zászlaja koromfekete, és két vörös szem díszíti, amely a hegyeik gyomrában élő omlt szimbolizálja.

A MIXTUMOK

A száműzött alfaj, amely a négy szahryna klán keveredésével jött létre. Ennek köszönhetően a legsokszínűbb szahrynák mind közül.

Elvonulva élnek, már amennyiben vannak még egyáltalán egyedeik az ismert területeken túl. A létrejöttük miatt hozott törvények óta alig látni mixtumot, azt is csak szolgasorban.

Amikor szabályozták a mozgásterüket és elkezdték leölni azokat, akik ellenszegültek, az üldözött mixtumok oda menekültek, ahová tudtak. A városokban és falvakban nem maradhatott szabad mixtum.

Arról, hogy hányan lehetnek és milyen körülmények között élnek, kevés az információ. A nagy egyesülés idejében, amikor még minden klán közösen, vegyülve élt az Obelionon, akkor kezdett gyarapodni a számuk, de ez nem tartott sokáig. Egyre többen lettek, ezzel egyre gyakoribb lett az erőszak és a bűnözés is. Ezért a vezetőség határozott: bár vita alakult ki, de végül törvénybe ütközőnek nyilvánították az alfajok keveredését.

A várandós asszonyok csak a klán területén kívül hozhatták világra gyermeküket, és vagy velük együtt száműzetésbe vonultak, vagy sorsukra hagyták őket – ellenkező esetben egyikük sem élte volna túl.

Akiket törvényszegésen kaptak, azokat börtön vagy még annál is rosszabb várta. A kezdeti időkben azért, hogy példát statuáljanak, akit tetten értek, azt rendszerint kivégezték. De nem egyszerűen akasztással vagy lefejezéssel: levágott, megcsonkított testrészeiket láncokról lógatták le jól látható helyeken. A nép értett a szóból. De mindennek már pár száz éve…

A hasonló elrettentési praktikákat a mai napig alkalmazzák néhányan a szahrynák közül. Például a zornok, akiktől nem áll messze a kínzás és csonkítás, határaik vonalát előszeretettel díszítik illetéktelen behatolók testrészeivel, hol fáról lelógatva, hol cölöpökre tűzve vagy kötözve azokat.

Mivel a szahrynák gyorsan fejlődnek és eleve fejlettebben jönnek világra, így nincsenek olyan mértékben kiszolgáltatva, ha magukra is hagyják őket nem sokkal a születésük után. Ha az újszülöttnek sikerül biztonságos helyre jutnia, akkor akár (szerencsével) az időskort is megélheti.

Él egy szóbeszéd egy mixtumról, aki a klánok háborúja idején született, túlélte a születését követő nehéz időket és ő lett az, aki menedéket nyújtott a hozzá hasonló sorsúaknak és a számkivetetteknek. De erre több száz éven keresztül nem találtak bizonyítékot.

AZ ŐSÖK KAPUJÁRÓL

A portálok útvonala

Nem tudni ki, mikor és miért építette ezeket, vagy hogyan keletkeztek. Az Ősök kapujának nevezték el őket, mert amikor a különböző fajok az értelem szintjére léptek, ezek a kapuk már rég ott álltak a világaikban, tele ősi írásokkal. Mindegy, hogy Obelion, Dimidor vagy Trivitasz, ember, tünde, törp, bármilyen dimidori félszerzet vagy akár szahryna, egyik fajnak sincs írásos emléke arról, hogyan és mikor kerültek a kapuk a bolygóikra.

Ismereteik szerint mindhárom bolygón kettő ilyen kapu van, ezek közül bolygónként csak egy ép, használható állapotú. Mindegyik átjáró különböző formájú és méretű. Az egyik akkora, mint egy várkapu, van olyan is, amely futballpályányi szélességű és felhőkarcoló magasságú, de van egészen kicsi is, amelyen egyszerre két-három embernél több nem fér át.

A Dimidoron és a Trivitaszon a második kapuból csak romok maradtak. Úgy tartják, hogy valaki vagy valami szándékosan pusztíthatta el őket, hiszen évezredek óta ott lehettek, természeti csapás nem tette volna ezeket tönkre. De ezek mind csak feltételezések.

Az Obelionon az egyik kapu sértetlenül áll, de a másik hollétéről sokáig nem tudtak. Mindaddig rejtve volt, amíg egy fiatal szeredin vakmerősége és kíváncsisága által vezetve rá nem lelt.

Az átjárók kulcsokkal nyílnak, amelyeket a kapukban leltek meg a felfedezésükkor, és most az uralkodók birtokolják őket. A kulcsok egyszerre csak két kaput tudnak összekötni, attól függően, melyik nyílásba helyezik be őket. Jelenlegi tudásuk szerint a Trivitaszon, az Obelionon és a Dimidoron egy használható átjáró van, a Regalionon pedig három. Azt már régebben kitapasztalták, hogy nem mindegyik kapu vezet bármelyik másikhoz. A kulcslyukak melletti jelek jelzik, hova nyílnak. Miután behelyezik és elfordítják a kulcsot, a kapu aktiválódik, és megtelik ködszerű folyadékkal, amelynek színe az úticéltól függően változik. A folyadék a kapu egyik felén az úticélt jelzi annak színével, a másik felén pedig azt, hogy honnan nyílt a kapu, merről érkezik a jövevény, mégpedig az alábbiak szerint: ha a ködszerű folyadék zöld színben pompázik, akkor a kaput az Obelionról nyitották, amennyiben fehérben, úgy a Trivitaszról várható érkezés, barna színű, ha a Dimidor területén lett aktiválva, és sárga, ha Regalionon.

I. EGY GYERMEK TITKA

Sokszor csak felnőttként jön rá az ember, hogy mekkora hatással voltak rá a gyermekkorában történtek. A szülők viszonya, a szomszéd gyerek, az iskolai szekálások és hasonlók.

Egy akaratos gyermek mindig a saját feje után fog menni. Így esett meg az is, hogy Gran, a fiatal szeredin rálelt egy titkos átjáróra. A fiú – gyermeki gondtalanságba feledkezve – a kora reggeli órákban labdájával játszott az erdő szélén. Anyja persze óva intette, hogy veszélyes a szirtek mentén csatangolni, és kérte, hogy az erdőtől távolabb ne merészkedjen engedély nélkül, de Gran nem volt túl szófogadó típus, legalábbis ebben a korban még nem.

A szirt mentén rugdosta labdáját. Mivel még egészen fiatal volt, zöldeskék pikkelyei egyelőre nem voltak letisztultak. A szirt meredek és hegyes sziklafalból állt, amelyen túl már csak a hömpölygő, habzó tenger terült el. Egy ügyetlen mozdulattal nagyot rúgott a játékszerbe, amely megpattant egy jókora kövön (ami majdnem olyan magas volt, mint ő), a szirt pereméig gurult, ott még pörgött párat, majd eltűnt a szakadék szélén. A fiú a fejéhez kapott, hisz anyja tegnap varrta neki a labdát és már el is vesztette. Biztosan ki fogok kapni, gondolta a szakadék irányába tekintve. Odafutott a szirt oldalához, négykézlábra ereszkedett, óvatosan egész a széléig mászott, és letekintett. A labdája ott volt beakadva két kiálló szikla közé, tőle négy-öt méterre. Felpattant, leporolta magát. Felgörgette száját és megvakarta fejét, majd csettintett egyet, mint akinek ötlete támadt. Futásnak eredt a falu felé. Fejében már megszületett a mentés terve: elmegy kötélért, odaköti magát ahhoz a fránya kőhöz, amelyről lepattant a labdája, és szépen leereszkedik a fal mentén, hogy kiszabadítsa játékát a kövek szorításából. Így a labda is megússza, és ő sem fog kikapni. Annyi a feladata csupán, hogy a műveletét ne lássa meg az anyja, vagy senki olyan, aki beárulhatná neki.

Átvágott az erdőn. A falu közelében osonni kezdett, bokorról bokorra ugrált, amíg a házukig nem ért. Szerencséjére nem volt otthon senki. A hátsó szerszámos kamrából felkapott egy harminc méter hosszú kötelet, azt a vállára tekerte, és megindult vissza a szirthez.

Ahogy azt kigondolta, a kötél egyik végét erős csomóval odakötötte a kőtömbhöz, másik végét a dereka köré erősítette, és óvatosan mászni kezdett lefelé. Amikor a labdához ért és próbálta kiszedni azt a két szikla közül, észrevette, hogy egy mélyedés van a falban: egy járat és mintha valami csalogatóan pislákolna annak mélyén. A labdát sikerült kiszednie, ám a gyermeki kíváncsiságán nem tudott uralkodni. Ahelyett, hogy visszamászott volna, a mélyedés felé vette az irányt, elrugaszkodott a sziklafaltól, és azzal a lendülettel a mélyedés oldalához lökte magát. Megkapaszkodott, és lassan befordult a járat folyosójára, amely körülbelül két méter magas és egy méter széles volt. A kötelet leoldotta derekáról, a végére egy ott heverő követ rakott, a labdáját pedig letette mellé a földre.

Megindult befelé és egy kis barlangba érkezett, ahol megpillantotta a villogó fény forrását. Egy portálkapu várta. – Az Ősök kapuja – mondta kikerekedett szemmel. A kapu oldalán lévő rúnaírások villódzó fénye világította meg a kis folyosó párás, harmatos falait. A villogó fényektől úgy csillogtak, mintha gyémánttal lettek volna borítva, legalábbis arra az öt másodpercre, amíg a falba vésett ősi írás fényei felvillantak. Utána pár percig megpihentek, majd újra felvillantak. Gran ismerte a portálokat, bár ő maga még fiatal volt, és sosem hagyta el az Obeliont, de érkezni már látott azon tündét és embert is. Várta, hogy nagy és erős legyen, vágyta megismerni a világot és vezetni szerette volna bolygója népeit, mint a szahrynák leghatalmasabb szeredinje. Nagyravágyó tervei voltak már ilyen fiatalon is.

Egészen közel ment a portálhoz, mert eddig azt hitte, csak káprázik a szeme, de ahogy ott állt karnyújtásnyira az átjárótól, már tisztán látta azt, főleg amikor a fények is megvilágították. A többi kapu nem villog így, csak ha aktiválják őket. – Hisz ez a kapu aktív – szólalt meg. Lenézett és akkor látta meg, hogy a nyílásban egy kulcs van, amelyről egy másik is lóg. A ködös folyadék színe fekete volt, és csak egyetlen nyílás volt a kapu oldalán, azaz csak egy helyre lehetett vele menni. Fekete átjáró? Hisz ilyenről nem tanultunk, törte fejét Gran. Vajon hová vezethet? Hajtotta a kíváncsisága, ahogy mindig, de kissé félt is az ismeretlentől. Gondolt egyet és az övére erősített kis késével vágott egy darabot a kötélből, rákötött egy tenyérnyi nagyságú követ, és áthajította a folyadékon. Izgatottan húzta vissza a kötelet, ám nem volt semmi súlya, mert a kötél egy darabja a kővel együtt eltűnt a portál másik felén. Ez az átjáró a másvilágra visz, ahonnan nincs visszaút, ütött szöget a fejébe a gondolat, ahogy a kötél végét tartotta, amelyet mintha elvágtak volna.

A kulcsot elfordította a zárban, mire az átjáró bezárult. Még nem tudta, mit kezdjen vele. Zsebre rakta az apró kulcsokat, amelyek olyanok voltak, mint egy-egy kis méretű érckalapács. Elővett egy madzagot, az egyik kulcsot ráakasztva kör alakban megkötötte, majd a nyakába rakta. A másikat visszatette a zsebébe.

Megindult a kijárat felé. A kötelet ismét a derekához kötötte, felkapta labdáját és megindult felfelé. A biztonságos felszínen a kötelet leoldotta a kőről, azt ismételten a vállára tekerte és megindult hazafelé.

Miközben mendegélt az erdőben, azon gondolkozott, hova is vezethet az átjáró. El merje mondani valakinek? Ő maga a látottak után nem mert átmenni rajta, de félt attól is, hogy amennyiben kiderül, hol járt, anyjától olyan szidást kap, amit megemleget.

Úgy határozott, megtartja magának a kis titkát. Megállt az erdő mélyén és letérdelt, hogy elássa a zsebében rejtőző kulcsot. Egy öreg, érdekes színű mamutfenyő mellé ásta, amely kilógott a többi közül, két, egymástól elhajló, V alakot formáló fával szemben. Egy rongyba tekerte és jó mélyre elkaparta, a másikat pedig nyakékként tervezte hordani. Amennyiben anyja érdeklődik, azt mondja majd, hogy az erdőben találta. Felkelt, térdét és kezét leporolta, majd hazaindult, abban bizakodva, nem fog feltűnni senkinek, hogy a harmincméteres kötélből egy méter hiányzik. Ha fel is tűnne, majd letagadja, hogy köze lenne hozzá – vonta meg vállát a fejében megforduló gondolatra.

Még sötétedés előtt hazaért. A kötelet visszarakta oda, ahol találta, majd kiment még a térre kicsit labdázni és nagyzolni a többi gyerek előtt az új játékával. Ezt nem szívesen tette, ugyanis nem akart osztozkodni rajta (ezért is vonult el), de úgy érezte, ez esetben elvegyülni lesz a legokosabb.

Ez volt az első és jó ideig az utolsó alkalom is, hogy egy szeredin a kapu közelében járt, legalábbis úgy, hogy tudott volna a létezéséről. Gran Derenol földjén, népének egy keletre fekvő kis falvacskájában nevelkedett, amely a Kolad nevet viselte. Karakán, csontos arca jelezte, hogy felnőttként majd nőcsábászként fognak tekinteni rá. Szeme kékeszöld volt, fején elölről hátrafelé álló pikkelylenövések voltak a tarkójáig. Magabiztos kiállású ifjú volt, nem az a fajta, aki tűri az ellentmondást. Céljai eléréséért pedig megtett mindent (hisz így nevelték).

A szeredinek alapvetően izmos testalkatúak, bár előfordul köztük egy-egy jól táplált alak, aki szakmai ártalomként hivatkozik felgyarapodott testsúlyára, mert e termetesség leginkább a kocsmárosok, büfések körében fordul elő, akik helyhez kötött, sokat fogyasztó tevékenységet űznek. (Ettől persze az ő harctudásuk sem lebecsülendő: sosem tudni, mit rejt a borító.) Gran nem tartozott közéjük, most ért csak meg a felnőtté válásra. Ráadásul az alapvető mozgásigényén felül minden nap edzett, hogy ő legyen a legerősebb szeredin Obelion-szerte.

Édesapja, Runt kovácsmester volt. Sármos, amolyan rosszfiús alkat, de nagy szívvel. Elég sok nő sürgött-forgott körülötte (akik társaságát nem vetette meg), így az is egyértelmű volt, kitől örökölte jó megjelenését a fiú. Sajnálatos módon igen korán és váratlanul hunyt el, amikor Gran még csak a kilencedik életévét taposta. Runtnak nem volt ismert betegsége, és mivel feleségével sokat vitáztak – amit napi szinten kísért hangos kiabálás és tárgyak törése –, nem természetes halálról is terjengett szóbeszéd. Gran anyját, Orvayt sokan boszorkánynak tartották, és azt rebesgették, bizonyára megmérgezte férjét. Amikor egyik nap a szokásosnál is jobban összekaptak, Runt kiment a konyhába, hogy ott aludjon. Elaludt és többé nem ébredt fel. Orvay azt mondta, a szíve gyengélkedett, de titkolta, nehogy megrémítse a gyerekeket, vagy gyengének tűnjön a szeredinek szemében. Elmondása szerint vitáik java része amiatt alakult ki, hogy Runt miért nem megy el a mesterekhez, hátha tudnak neki segíteni, de az makacskodott, hogy nincs rá szüksége. A baj megtörtént, és ha fény is derülne az igazságra, ezen már nem lehet változtatni.

Orvay a piacon árulta a kertjükben megtermelt zöldségeket, amiben kisebbik fia, Gran sokszor segédkezett. Grant főleg arra tanítgatta anyja, hogy mire figyeljen oda a fajtársainál és más egyedeknél: kihallgatták, kinek mi a búja-baja, mi a gyenge pontja – egyszóval rafináltságra nevelte a gyereket. Mindeközben Goor, Gran bátyja, az apjának segített a műhelyben. Egyikük apás, másikuk anyás volt, bár ez nem volt mindig így. Gran nyolcéves koráig inkább bátyjával és apjával töltötte szabadidejét, Orvay csak később vette a gondjai alá kisebbik fiát. Goor, akárcsak öccse, kis korában játékos, nevetgélős gyermek volt, de nem olyan csalafinta, mint Gran.

Apjuk halála után Goor teljesen megkomolyodott, nem viccelődött többé, nem játszott már a többi gyerekkel. Persze közrejátszhatott, hogy már kamaszkorban volt, amikor apja örök nyugalomra tért, de annyi bizonyos, hogy a játékos, vidám fiú egy csettintésre eltűnt. Anyjával sosem voltak túl közeli viszonyban, és miután Orvay a szárnyai alá vette Grant, valahogy elhidegültek, eltávolodtak egymástól testvérével. Goor az apjával járt mindenfelé, annak halála után pedig nem találta a helyét. Elkezdte kitanulni a hadművészetet, és addig-addig fejlesztette magát, hogy végül felvették a koladi őrségbe, ahol később a kiképzőmester jobbkeze lett.

A kisebbik fiú sem tétovázott. Ahogy teltek az évek, leste bátyját és olykor meg is kérte, hogy segítsen neki a kardforgatás elsajátításában. A szahrynáknál – ha a szülőknek nincs ellenvetése – már kis kortól fogva az élet része a harc, Derenol-szerte vannak kiképzések. Vannak, akik maguktól tanulják, mások a szüleiktől, de akiknek egyikre sincs lehetőségük, azok kiképzőközpontban tökéletesíthetik tudásukat, esetleg beléphetnek az őrségbe is.

Gran is szépen fejlődött, és még a politikához is jó érzéke volt, amiben Orvay noszogatása is szerepet játszott. Anyja folyton ott volt mellette, mindig is nagyúrnak szánta a fiát. Azt akarta, hogy kitörjön Koladból, és felnőtt korában a fővárosban, Morinában töltsön be valamilyen vezető tisztséget, ahogy azt dédapja tette egykor.

Orvay nagyapja, Survu csatában vesztette életét. Elég fiatal volt még, és a családnak nem maradt mit a tejbe aprítania, ezért elköltöztek és a békésebb élet reményében Koladban kezdtek új életet. Orvaynak és szüleinek sokat kellett nélkülözniük, és Runt halálát követően a nélkülözés ismét visszatért az asszony életébe, a zöldségtermesztésből és -árusításból épphogy csak el tudta tartani a családot. Azt akarta, hogy Grannak olyan élete legyen, amelyben sosem kell nélkülöznie. Az sem segített különösebben anyagi helyzetükön, hogy Orvay anyja, Ussa – aki igen rosszindulatú, pletykás öregasszony hírében állt (nem megalapozatlanul) – ott élt velük. Egy fertőzés miatt mindkét lábát elvesztette, így lányára volt utalva. Orvay segítette, amiben csak tudta. Az apjáról nem igazán voltak emlékei, kicsi volt még, amikor egyik napról a másikra eltűnt. Azt mondták, a föld alá itta magát. Ussa sosem beszélt róla, így Orvay nem tudta, mi is történt vele.

Nem sokkal apja halála után Gran egy teljesen más szemszögből kezdte megismerni a világot. Édesanyja szemszögéből.

Az első oktató jellegű alkalom akkor esett meg, amikor Gran anyja mellett sétált a piacról hazafelé menet. Sikerült pár zöldséget eladniuk, így a fiú tudta, hogy a héten lesz hús is az asztalon, így ennek tudatában vidáman szökdécselt Orvay mellett mindaddig, amíg az irigység érzése meg nem környékezte. A játszótér mellett haladtak el, ahol a vele egyidős szeredinek fakardokkal és pajzsokkal viaskodtak, arrébb pedig frissen varrt yessenbőr labdával játszott egy másik csoport.

Orvay észrevette fián, hogy elszomorodott.

– Szeretnél te is ilyen játékokat? – guggolt le fia mellé. Gran hevesen bólogatott. – Akkor tegyél érte! Lesd ki, merre lakik a fiú, akinek tetszik a játéka, aztán amikor már egyedül lesz és hazafelé tart, vedd el tőle! – ragadta meg fia karjait.

Gran meglepetten tekintett fel anyjára.

– Most mit nézel? Gondolod, ha szépen kéred, majd neked adja? – nevetett Orvay. – Nem, édes fiam. Bármit akarsz, azt neked kell megszerezned. A hatalmat nem szép szavakkal kérik el, hanem elveszik, megküzdenek érte. Megértetted? – kérdezte szigorúan.

Gran egyetértően biccentett.

– Jó fiú! Most gyere – állt fel Orvay –, hazamegyünk és kerítünk egy rongyot, amellyel eltakarhatod az arcod. Nem hiányzik, hogy valami hisztis anyuka jöjjön holnap a házhoz… Aztán visszajössz ide, és kilesed azt, akitől elveszed, ami téged illet. Én otthon várlak majd. És ne merészelj a jussod nélkül hazatérni!

Gran másnap hevesen püfölt egy erdőszéli fát az új fakardjával. Előző nap megtanulta, ha anyjára hallgat, bármit elérhet. És az anyja nem is tanította másra, csak nagyravágyásra. Az ifjú szeredinnek sok játéka volt, de barátja egy sem. Orvay úgy tartotta, a barátokkal osztozkodni kell, a hatalom viszont nem olyan dolog, amely osztozkodásra való, így fiának nincs szüksége rájuk.

Gran nyolcéves korától azt hallgatta, milyen igazságtalan a világ, és ha el akar érni valamit, akkor ehhez kell alkalmazkodnia. Gyermekkora anyja eszméinek fátyla alatt telt. A fiú megtanulta, mi a nagyravágyás és akart is lenni valaki, nem is akárki: arra vágyott, hogy mindenki megismerje a nevét. Többet akart egy jó életnél. Fényűzést, pompát és hatalmat szeretett volna. Orvay úgy gondolta, ha ő nem tudta ezt megteremteni, hát a fiát neveli majd úgy, hogy elérjen bármit, amire csak vágyik.

Ussa, Gran nagyanyja remekül főzött, és ez nem pusztán az ételek elkészítésében merült ki, a gyógyfőzetek és a mérgek elkészítésében is jeleskedett (bár az utóbbit nem híresztelte). Mindent, amit tudott, megtanított lányának és unokájának (igaz, Gran nem volt túl fogékony e mesterségre) még a leépülése előtt. Összetartó és jó kapcsolatuk volt, támaszkodhattak és számíthattak egymásra, így Orvay sem tekintett teherként anyjára. A kis Gran pedig örült, hogy megtanítják pár fortélyra, csínyre, valamint arra, melyik növény mire való, hogy néz ki, melyik mérgező, melyik kábít, melyik csillapítja a fájdalmat vagy altat el. Szorgalmasan tanulta és jegyzetelte őket egyik héten, majd a következő hétre már el is felejtette, de azért lelkes volt. – Az erdőben sem árt, ha tudod, mit ehetsz meg – mondta Ussa egyik főzőcskézésük alkalmával. Ahogy a fiú cseperedett, a csibészsége megmaradt, de szófogadatlansága elmúlt. Anyja szigorral fogta és Gran hallgatott is rá.

Amikor már elég idős volt, jelentkezett a próbatételre. Egyes szahrynáknál hagyomány, hogy felnőtté avatáson esnek át, bár ennek módja az adott alfaj szokásainak megfelelően változó. Most eljött Gran ideje, elérte a megfelelő kort.

Bátyja, Goor már évekkel ezelőtt átment a próbán, de sem testvére, sem anyja, sem nagyanyja (aki akkor még tudott járni) nem kísérték el támogatni és szurkolni. Grant viszont elkísérte anyja, és bár nagyanyja egészségi állapota miatt nem volt képes rá, de sok sikert kívánt unokájának. Goor, függetlenül attól, hogy annak idején őt nem támogatta a család, eljött megtekinteni testvére helytállását.

Goor pár éve már nem élt velük. Annyira elhidegültek, hogy amikor a parancsnokság felkínálta, hogy az őrség táborában kapjon szobát, elfogadta. Így a többi őrrel és kiképzővel élt együtt (akiknek nincs otthonuk) az őrházban. Néha hazalátogatott, de többnyire hűvösen fogadták. Goor sorai rendeződtek az előléptetésével. Úgy volt vele, ha tud és igénylik, akkor segít a családjának, támogatja őket még akkor is, ha ez visszafelé nem is valósult meg sosem. Szolgálataira ugyanakkor Orvay nem tartott igényt, mindig dühösen küldte el a fiát, ha az segíteni akart. Így Goor nem segített, de amikor hetente egyszer meglátogatta családját, újra és újra felkínálta, tudván, hogy úgyis elküldik. Úgy érezte, ennyit meg kell tennie.

II. A LEHETŐSÉG

Az ifjú Gran magabiztosan érkezett a próbatételre. Egykor zöldeskék pikkelyei már letisztult szürkészöld árnyalatban nyerték el végső formájukat, határozott arccsontozatával jóképűnek számított a szeredinek között (önbizalomból egyébként sem szenvedett hiányt). Anyja, Orvay és nagyanyja, Ussa azt sulykolták belé, hogy ő a legszebb és legjobb kerek e világon, és bárkit képes felülmúlni, csak tudnia kell a módját, hogyan ismerje ki a másik gyenge pontjait és hogyan használja fel azokat ellene. A tavasz első napjaiban, egy szombaton rendezték az eseményt, a tömeg már gyülekezett az aréna előtt, kíváncsian várva a műsort. Vajon ki gyűri le a nagy gááhrt, s kinek hódol be?

Koladtól nyugatra, de még Lunay előtt terült el a jókora, ovális alakú építmény, az aréna. A szeredineknek volt egy másik, több mint kétszer ekkora arénájuk a fővárosban, Morinában is. A próbára nemcsak a közeli falvakból érkezhettek, hanem Derenol-szerte bárhonnan. Bárki, aki a megfelelő korban volt és felkészültnek érezte magát, az saját felelősségére részt vehetett.

A próbatétel elvégzésére mindenki lehetőséget kap, és akkor sem bukik el végleg, ha elsőre nem sikerül neki. A kihívást minden év tavaszán újra megrendezik. Aki betöltötte a tizenötödik életévét, de még nem lépett be a tizenkilencedikbe, az próbálkozhat, tehát négy lehetőség adott. Elvégezni nem kötelező, de aki nem teszi meg, az nem léphet be a harcosok közé.

Régebben a harc körül forgott a szahrynák világa, aki pedig nem volt jó harcos, és nem csatában esett el, az szégyent hozott magára és családjára. Manapság, bár a harciasság továbbra is az életük része, vannak egyéb lehetőségek is, hogy tisztes tagjai legyenek a társadalmuknak: lehetnek tudósok, tanítók, termelők, tenyésztők, kereskedők és még sok más. A Nagy Gááhr próbája inkább egy lépcsőfok, amiről úgy gondolják, hogy aki nem esik túl rajta, az nem nyer belépést az Ilyuszmába (ez a szahrynák túlvilága).

Grannak nagyobb tervei voltak annál, hogy egy farmon tevékenykedjen vagy gyermekeket tanítgasson. Hírnévre vágyott és arra, hogy szobrot állítsanak neki mint népe vezérének, aki győzelemre vitte őket az XY-ni a csatában, számára tehát nélkülözhetetlen volt a próbatétel sikeres teljesítése.

A fiatalok és kísérőik mind ott sorakoztak reggel hétkor az aréna körül. Az építmény méretei miatt egyszerre legfeljebb nyolc fő vehetett rész a próbán, így váltásban, az érkezés sorrendjében haladtak. A kísérők, hozzátartozók fentről nézhették, ahogy a szerettük odalent helytáll, vagy éppen elbukik.

A próbatétel nem túl bonyolult. Három-, pontosabban négyfajta kimenetele lehet. Főszerepben a szeredinek címerén is díszelgő gááhr, egy vaddisznószerű, ám annál termetesebb jószág. Alul négy agyara van, amelyek az alsó álkapcsából nőnek ki. Fülei mellett egy-egy indaszerű csáp helyezkedik el, amelyeket tájékozódásra használ, ugyanis szaglószervként funkcionálnak, de fogásra-szorításra és sújtásra is alkalmasak, akár egy ostor. Szeme teljes felületén világoskék színű, kivéve szembogarát, amely ovális alakú és fehér színű. Büszke állat, amit könnyen magunkra haragíthatunk. Tiszta lelkű és megérzi a makulátlan, bűntelen lelket.

A próbát nem csak erővel lehet megnyerni. Akit méltónak talál a tiszteletére és megfelelően közelít hozzá, az harc nélkül is meg tudja szelídíteni. Ha az állat valakinek engedi, hogy odamenjen hozzá és a hátára üljön, akkor azt elég nemesnek találja, így átment a próbán. De ez nagyon ritka, tízévente talán egyszer, ha előfordul ilyen, és sokszor a makulátlan lélek is bemocskolódik később. A második verzió, hogy a jelentkező megküzd az állattal. Megölni tilos és szinte lehetetlen is, ugyanis áthatolhatatlan a bőre, akár a páncél. A lényeg ugyanaz: úgy megülni a jószágot, hogy az elfogadja az irányítást. Ám ez nem olyan egyszerű. Agyarai és csápjai igen veszélyesek, ez pedig a harmadik és a negyedik lehetséges forgatókönyvvel is összefüggésben van. A harmadik verzió viszonylag ritkán fordul elő, de volt már rá példa: valaki túl sokat akart, nem tudta elfogadni a vereséget, és az állat halálos sebet ejtett rajta. A negyedik lehetséges kimenetel gyakori (nagyjából a próbálkozók felével megtörténik): nem sikerül elsőre kivívni a gááhr tiszteletét, és mivel fogást sem találnak az állaton, kénytelenek vesztesként elhagyni az arénát. Gran fejében ez a verzió meg sem fordult. Győzni jöttem és győzni fogok, mondogatta. A kapuk sarokvasai nyikorogtak.

Az aréna kapui megnyíltak. Aki részt kívánt venni, eddig volt ideje azt jelezni. Összesen huszonegy ifjú jelent meg, hogy helytálljon. Közülük öten múlt évben is próbálkoztak, egyiküknek (aki ránézésre sem volt harcos alkat), ez már a harmadik próbálkozása volt. Az esetlen, hunyorgós szeredin (bizonyára rosszul látott) görnyedt háttal tekintgetett jobbra-balra. Apja tagbaszakadt termetével állt mellette és veregette a hátát. – Most sikerülni fog, fiam, érzem! Csak ne feledd, amiket tanítottam! – mondta a melák szeredin.

Gran harmadikként érkezett, így az első fordulóba lett beosztva másik hét jelentkezővel együtt. Beléptek a kapun. Onnan mind a nyolcukat elvezették a részekre osztott aréna egy-egy ajtajához. Egyik kezükbe egy hagyományos, kör alakú, fából készült pajzsot adtak (amelyből egy másik is lógott a ketrec oldalán, szükség esetére), azt pedig maguk dönthették el, hogy másik kezükbe hálót, kardot, lándzsát, buzogányt, íjat vagy kötelet szeretnének. Ezeket persze harc közben is tudták váltogatni, ha hozzáfértek.

A fegyverválasztás is árulkodó lehet. Aki az íjat választja, az vagy semmit nem tud a gááhrról, vagy a tekintély általi szelídítéssel próbálkozik, és csak jelképesen vesz fel egy fegyvert, hogy az állat előtt rakhassa a földre, amolyan gesztus gyanánt.

A ketrec oldalai erős vasrácsokból álltak, felül nyitott volt, így akinek inába szállt a bátorsága és elért odáig, ki tudott mászni belőle. Grant jobbról a második ketrechez kísérték. Időkorlát nem volt: a jelentkező vagy elbukik, vagy teljesíti.

Miután mindenkit a megfelelő helyre kísértek, az aréna páholyában Bolokh, a szeredinek törzsfője állt fel trónusáról. Morinából, a fővárosból látogatott ide, akárcsak minden évben. Kezét a magasba emelte, a nézőtér elcsendesedett.

– Vaktaulantar! – üdvözölt mindenkit. – Emlékszem, hogy én mennyire izgultam, amikor ott álltam a ketrec mellett és vártam, vajon a gááhr méltónak talál-e majd. Jó tanáccsal ilyenkor aligha lehet szolgálni. Ám nincs mitől tartanotok, nekem is csak másodjára sikerült a próba. Adjatok bele mindent, és ha nem megy elsőre, majd megy legközelebb, sose adjátok fel! Món torho! – kívánt sok sikert mindenkinek. A közönség tapsolt. Bolokh visszaült a helyére, és intett az őröknek, hogy nyithatják a kapukat.

Volt, aki nyújtott, mielőtt még belépett volna a ketrecbe, volt, aki meditált, de olyan is akadt, aki csak egyszerűen nekivágott. Ilyen volt a Grantól balra lévő szeredin is, aki úgy nézett ki, hogy a békés módszerrel fog próbálkozni. Gran csak legyintett egyet rá. – Még hogy egy jószág megérzéseire bízzad a sorsod… – jegyezte meg. – Én nem hagyom, hogy egy állat ítélje meg, mire vagyok méltó. Majd én megmutatom! – tette hozzá, azzal a kezébe ragadta lándzsáját, amelyet nekiütött párszor a pajzsának, hogy felmérje masszívságát és kicsit felpörögjön. Fújt egy nagyot és a ketrecbe lépett.

Az ifjú szeredinek mögött becsukódtak a ketrecajtók. Túlsó, falban végződő oldaluknál felnyíltak a zsilipek, és kisétáltak a próbatétel elengedhetetlen szereplői: a gááhrok. Egy kifejlett szeredin mellkasáig is felért egyik-másik gááhr, páran nyeltek is egy nagyot, amikor meglátták, de nem úgy Gran, aki vicsorgott és köpött egy nagyot. Újra a pajzsához ütötte lándzsáját, hogy az állat felfigyeljen rá. – Gyere csak, te ostoba jószág! – kiáltotta. A gááhrt nem kellett tovább biztatni, a provokáló felé fordult, patájával kapart kettőt a porban, majd mint egy felbőszült bika, rohanni kezdett. Fejét öklelésre készen lehajtotta, Gran pedig a ketrec oldaláig hátrált, és várt. Amikor a gááhr már csak pár méterre volt tőle, lándzsáját a földbe szúrva átszökkent felette, az meg fejjel a ketrec oldalának rohant olyan erővel, hogy beleremegtek a rácsok, és az állat meg is szédült picit.

Mindeközben egy másik ketrecből az egyik próbálkozó szándékán kívül hagyta el az arénát. A gááhr a levegőbe öklelte, a szeredin pedig egészen a közönség soraiig repült. Egy másik szomszédos próbálkozó (az, akire Gran legyintett az imént), épp a ketrec oldalán mászott ki. Úgy tűnt, a tekintélye nem nyert elismerést, és amikor fel akart ülni a gááhr hátára, az ledobta és üldözőbe vette.

– Az állatnál nem simogatással, hanem erővel kell kivívni a tiszteletet! – kiáltott Gran a kerítés oldalán csüngő ifjúnak. A gááhr felé fordult és az oldalára sózott egy hatalmasat fegyverével, mert az állat épp kezdett észhez térni. A gááhr megfordult és ismét célba vette Grant, indáival megragadta a lándzsáját, amelyet az ifjú próbált megtartani, de a többtonnás állattal nem bírt birokra kelni, így az kitépte a kezéből. A szeredin az aréna oldalához rohant, és lekapott egy arra akasztott buzogányt. A gááhr üldözte, ezért a felbőszült vad elől a fal felé futott, hogy ismét bevesse az iménti cselt, de ellenfele átlátott rajta, és lelassított a fal közelében. – Haha, nem is vagy te olyan ostoba jószág, igaz-e – kérdezte a válla felett. Szembefordult az állattal, az pedig indáival megpróbálta megragadni, de egy bukfenccel kitért előle. A földről felkapott pár követ és a gááhr fejéhez vágta őket, mire az fújtatott párat és ismételten megindult felé. Kergette a kerítés mellett, már majdnem utolérte, hogy agyaraival felöklelhesse, de Gran szándékosan lassított. Egyik kezével megkapaszkodott a rácson, lábát felhúzta, az állat így elfért alatta, a másik kezében lévő buzogánnyal pedig egy hatalmasat sózott annak fejére. A gááhr pár lépést még megtett, majd tántorogni kezdett. Gran a ketrec oldaláról leugorva a porban heverő lándzsáért sietett, buzogányát elhajította, felvette a láncokból készült hálót, azt rádobta a megszédült állatra, és körbeszaladt vele. A gááhr a fejét érő második ütéstől eléggé kába volt és fáradt is már a sok rohangálástól. Gran az egyik kezében a hálót tartotta, amelybe az állat már bele volt gabalyodva, a másikkal a gááhr lábai hajlatát döfködte lándzsájával. Jó erőseket sózott oda, és addig-addig püfölte, amíg az állat összerogyott és a földön fekve kimerülten lihegni kezdett. Gran rántott párat a hálón, a vad nem reagált. Óvatosan lépett közelebb hozzá, mert az agyarai halálosak lehetnek, elég egyetlen hirtelen döfés, ha óvatlanul közelít felé. Megbökdöste lándzsájával a fejét, az pedig zsibbadt végtagként követte a fegyver mozgását. Ezzel a szeredin megbizonyosodott róla, hogy a gááhr kimerült. Hozzáért a hátához, a gááhr fehér szemeivel tekintett vissza Granra. Szemei nem fortyogtak, nem volt bennük düh, a szemében látni lehetett az elismerést: – Legyőztél – ezt sugallták. Gran felült a hátára és a magasba emelte a lándzsáját. Anyja hangos éljenzésbe és tapsolásba kezdett. – Ez az, fiam! – kiabálta. Fivére tapsolt és elismerően bólogatott. A ketrec ajtaja kinyílt, a próbatételt sikeresen teljesítette, mától a felnőtt harcosok közé tartozik.

Az arénába ellátogattak a környező falvak parancsnokai és kiképzőmesterei is, hogy figyelemmel kísérjék a fiatalok helytállását. Akiket érdemesnek tartottak rá, azoknak ajánlatot tettek. Többek között így került Goor is a falu kiképzőihez.

Granhoz, miután elhagyta az arénát, nem akárki lépett oda. A törzsfő volt az személyesen, aki megnyitotta a próbatételt és tekintetével végigkísérte azt. Igaz, inkább értett a politikához és a néphez, mint a harchoz, de a tehetséghez volt szeme. Egykor őt a gááhr harc nélkül engedte felülni a hátára, abban az évben, amikor akkori vezetőjük a kora miatt visszavonult. Bolokh ezáltal vált vezetővé: akinek ilyen tiszta a lelke, azt követi a nép (persze ennek már sok-sok éve, és a nép azt beszéli, Bolokhot a törzsfői cím annyira megváltoztatta, hogy kérdéses, ma felengedné-e bármelyik gááhr a hátára).

Bolokh magas és vékony szeredin volt, világos, szürkéskék bőrrel, testén hegnek nyoma sem látszott. Ő inkább az eszét használta a fizikuma helyett. Mióta ő volt a klánvezér, a szeredineknek nem volt része csatában, a maguk szórakoztatására való harcok pedig Bolokhot nem érdekelték sosem. Inkább a fejével és a szavaival nyert csatákat élvezte.

A jeles alkalom miatt páncélt öltött magára, amelyet egy hátáról lelógó zöld palást díszített, feketével ráhímezve a gááhr feje, ahogy a szeredinek címerén. Gran épp anyjával beszélte át a történteket nevetgélve, amikor Bolokh két őr kíséretében elé lépett és megszólította.

– Vaktaulantar, ifjú harcos! – üdvözölte Bolokh.

– Vaktaulantar, uram! – hajtott fejet anyjával egyszerre Gran.

– Hogy hívnak? – kérdezte a vezér.

– Gran, uram!

– Szólíts nyugodtan Bolokhnak, ahogy mindenki más – mondta a törzsfő. Gran bólintott. – Láttam a helytállásod a szorítóban, eszes, bátor megoldásaid voltak – folytatta Bolokh. – A fővárosban barátom, Tomorn, aki a hadügyért felelős, már igencsak öreg rókának számít. Tervezi letenni a pajzsát, és az utolsó pár évét pihenéssel töltené. Nemsokára indul a helyéért a küzdelem. Arra gondoltam, hogy egy hozzád hasonló ifjú, ha kellően kitartó és akaratos, betölthetné ezt a pozíciót. Persze vannak rá jelentkezők, de ha méltónak bizonyulsz, úgy te örökölheted a posztot. Mit szólsz? – kérdezte Bolokh.

– Megtisztelő a felajánlás – tekintett anyjára egy pillanatra, aki bólintott –, és örömmel elfogadom – fejezte be Gran.

– Pompás! Akkor várunk Morinában, a jelentkezés már zajlik, egy hét múlva kezdődik a kiképzés. A városba érve bármelyik őr útbaigazít, keresd Tomornt. Ő lesz a tanítótok, átad minden tudást, amire szükségetek lehet, mielőtt visszavonul – magyarázta a vezér.

– Rendben. Haktak, Bolokh! – köszönte meg Gran.

– Akkor egy hét múlva – mondta Bolokh.

– Ott leszek.

– Oeglant! – köszöntek el egymástól.

A törzsfő palástját egy lágy mozdulattal meglebbentve hátat fordított, és távozott őrei kíséretében. Orvay és fia várt egy picit, amíg Bolokh távolabb ér, nem akarták, hogy lássa az ujjongásukat.

– Ez az, fiam, hát sikerült! Úgy tudtam, éreztem, hogy belőled lesz majd valaki, és onnan már nincs messze a törzsfőnökség sem. Tudod, eltiprod, akit kell – ugrott Orvay fia nyakába.

– Bizony! Ezt a bohócot pedig nem lesz nehéz leváltani, csak tetszeleg, illegeti magát. Nagy dolog, annak idején a gááhr megsajnálta, látta, hogy tehetetlen és engedett neki. Egy állat jóindulata miatt van ott, ahol van, de ez hamarosan változni fog – mondta Gran.

– Ez az én fiam! Céltudatos, amit elgondol, azt véghez is viszi – veregette meg Orvay Gran hátát.

Eközben megérkezett Goor is, aki távolról látta, hogy öccse Bolokhkal beszél, így kivárta, hogy az távozzon, nem akart zavarni.

– Gratulálok öcsém, szépen helytálltál! Láttam, még a törzsfő is kezet rázott veled – mondta Goor.

– Az hagyján, de épp meginvitált a fővárosba. A hadparancsnok helye hamarosan megüresedik, és egy ilyen jó kiállású ifjú szerinte épp illene a helyére – dicsekedett Gran.

– Tomorn visszavonul? – lepődött meg Goor. – Mondjuk, ő sem mai gyerek, azt meg kell hagyni. Gratulálok ismét, nem kis szó a szeredinek hadparancsnokává lenni – tette hozzá.

– Hát igen, nem mindenki elégszik meg egy mezei poszttal. Ami engem illet, még itt sem fogok megállni – mondta kicsit lenézően fivérének.

– Hmm, csak vigyázz: aki sokat markol, keveset fog – tette öccse vállára a kezét, majd továbbsétált.

Granék visszaindultak Koladba. Orvay akinek csak tudott, eldicsekedett azzal, milyen ajánlatott kapott a fia. Nem volt sok mindenük, de tudták, hogy ez a most kapott esélynek köszönhetően megváltozhat, így nem sajnálták azt a keveset sem. Levágták a yessenüket, és áthívták ünnepelni közeli ismerőseiket, barátaikat. A jó pár tonnás, bölényszerű patás fejének tetejét szív alakban kemény, csont fedte bőrkitüremkedés díszíti, amelyet párzáskor vérrel pumpál fel, ezzel csábítgatva a kiszemelt egyedet, aki szarvainak hasonló színűre festésével jelzi a hódítás sikerét. Pofája oldalán két hosszú agyara van, de ezek inkább gyökerek kiásására és fák kidöntésére használatosak, mert maga a jószág jámbor növényevő.

A nagy állatból bőségesen jutott mindenkinek, így az ünneplésről senki sem távozott üres hassal. Sok vendég jelent meg, de kimondott barátja sem Grannak, sem a családnak nem volt, inkább csak ismerősök és szomszédok. Ennek oka az is lehetett, hogy Orvayék nem igazán szerették megosztani azt, amilyük volt. A családot magának valónak tartotta az egész falu. Gran születése óta ez volt az első eset, hogy bárkit is meghívtak vacsorára. Megítélésükön az Orvay férjének meggyilkolásáról terjengő pletykák sem segítettek. Voltak családok, akik el is tiltották Grantól a gyereküket. Bár jó páran eljöttek a lakomára és osztoztak örömükben, a fiú távozását anyján és nagyanyján kívül nem könnyezte meg más.

Az egy hét hamar elröppent. Elérkezett a március vége és azzal együtt az indulás ideje is. Gran már mindent elintézett, összecsomagolt, és a megbeszélt helyen és időben várt.

Néhány nappal korábban összefutott egy kereskedővel, aki Umauból szokott a környékbeli falvakba járni. A koros kufár havonta érkezett, hogy ércekkel kereskedjen, és a szerencse úgy hozta, hogy éppen akkor indult vissza Umauba, amikor Grannak fuvarra lett szüksége. Ugyan nem közvetlenül Morinába, de délnyugat felé, a főváros irányába tartott, ezért Gran örömére megoldódott, hogyan jut el oda. Igaz, gyalog is megtehette volna az utat, de így megspórolt másfél napot és egy csomó energiát, amelyre vélhetően szüksége lesz a kiképzés során.

Kora hajnalban indultak. Gran elbúcsúzott családjától, anyja pedig megeskette, hogy heti rendszerességgel ír nekik és ha teheti, havonta meg is látogatja őket. Gran megígérte, csókot nyomott anyja és nagyanyja orcájára, majd felpattant a szekér hátuljára. Integetett, amíg a szekér lassan el nem tűnt a reggeli ködben.

Délnek tartottak, jó darabon csak az erdő sűrűje vette őket körbe. Amikor elértek az első elágazásig, jobbra fordultak. Balra egy kis halászfaluba, Tostanba vezetett az út. Egy darabig csak fel-le zötykölődtek a dombokon, amelyeken földút volt kitaposva. Ezt többnyire a kereskedők használták, nem túl forgalmas, de jól kivehető és biztonságos útvonal volt. Az erdő ritkulni kezdett. A fák mögött látni lehetett a végtelen pusztákat, a zöld fűtengert. A következő elágazásnál már teljesen kiértek az erdőből, az út itt már kikövezetté és egy szekér szélességűvé vált.

Egy idő után a zöld mezők helyét termőföldek vették át, rajtuk farmerek munkálkodtak. Épp a kukoricát vetették, de volt, aki a korai búzának is nekiállt így április közeledtével. Gran rábízta magát a kereskedőre, és karjait keresztbe fonva, a szekéren lévő szalmába hátradőlve, egy szalmaszállal a szájában csak bámulta az eget. Ábrándozott a jövőjéről, amelyben nem szerepelt földtúrás. Olykor intett az út mentén felbukkanó munkásoknak. Áthaladtak egy kikövezett, hosszú hídon, amely a Sellas-folyóból leágazó Hermiasz fölött kötötte össze a két partot. A folyón pár szeredin hajózott, vélhetően halászok, akik Heiából indultak, ami egy kis falu a Sellas és a Hermiasz elágazásánál. Gran és a kereskedő szekerét egy emelkedő vitte fel a dombra, amelynek tetejéről már Morina tornyait pillanthatták meg. A kocsis és a lovak rutinja révén gyorsan a folyóhoz értek, Gran pedig örömmel nézte a távolban kirajzolódó város körvonalait, azzal a tudattal, hogy nemsokára falai között sétálhat, ráadásul kipihenten, a meghódítására készen.

Derenol

III. MORINA VÁROSA

Egyre közelebb értek Morina hatalmas falaihoz, amelyekből tornyok emelkedtek ki. A folyó innenső részén dohányföldek közt haladtak el. Derenol, a szeredinek területén van a legjobb minőségű fekete föld, így rengeteg a termőföld. A várfalakon kívül is sokan laktak, a nép már kinőtte a várost, ezért néhány száz fából készült, nádtetős házat már kívül építettek meg. A falakon kívül élők szinte kivétel nélkül földművelésből és/vagy állattenyésztésből éltek.

A kereskedő fuvarjának hála, Gran egy nap alatt elért a városig. Délelőtt volt, az ifjú kíváncsian várta, milyen élet fogadja a városban. Mindig is vágyott Morinába, ahol pezseg az élet, ahol lehetőségek tárháza várja a bizonyítani vágyókat. A városkapu előtt elkanyaradó útnál Gran leugrott a szekérről. A kereskedő a tömeg miatt nem ment át a városon, haladt tovább a dolgára. Gran hangosan megköszönte a fuvart, intettek egymásnak, majd mindketten mentek tovább a maguk útjára. Gran nagy elánnal megindult a városkapu felé, jóformán futott, mintha bárhonnan is késésben lett volna.

Ahogy az már messziről is jól látszott, a város magas, kőből épült fallal volt körülvéve, amelyen itt-ott még látszottak a klánok háborújának nyomai. A nagyját már kijavították és felújították, már csak egy-két helyen díszelegtek a falba fúródott nagy kőtömbök maradványai és nyomai, árulkodva az egykor itt zajlott háborúról. A munkások épp egy, a bejárattól nem messze lévő kőtömb maradványainak kiszedésén munkálkodtak, miközben egy másik brigád a mellette lévő lyuk foltozásán ügyködött. Ezt sem kapkodták el, gondolta Gran magában. Hisz a háború jó régen volt már. Bár az is igaz, hogy idő kellett a klánok talpra állásához, rengeteg szahryna veszett oda és sok falu, város pusztult el.

Gran úgy gondolta, a legnemesebb klán az övé, a szeredin (ezzel a szeredinek többsége így volt), ezért is kerültek ki győztesként. Arra is kíváncsi volt, mi lehet a másik három klánnal. Nem sok zornt és gedrint látott eddigi élete során. Feléjük nem igazán jártak, de a törvénykezés óta még Morinába sem. A klánok elzárkóztak egymástól. Nagy ritkán egy-egy vándor felbukkant átutazóban, de gyorsan tovább is állt. A szeredineknél legfeljebb a szövetséges, a másik győztes klán, a ceuda az, amely politikai és kereskedelmi ügyek egyeztetése miatt néha megfordult, de nekik is megvolt a saját világuk és területük. A törvény mindenkire vonatkozott és tiszteletben is tartották.

Az Obelion nagy szárazföldjének területén voltak semleges területek is, amelyek egyik klánhoz sem tartoztak. Ezek jellemzően két klán területének találkozása mentén helyezkedtek el, a két határ közötti száz-kétszáz méter szélességű területként. Valamint ott volt még egy nagyobb semleges rész is, amelyet a négy klán területének találkozásánál alakítottak ki. E semleges zónán belül az egykori közös városuk, Sruendier romjai voltak délre, tőle nyugatra pedig afféle feketepiac üzemelt. A környéken előfordultak törvénybe ütköző tevékenységek (feketekereskedelem, tiltott üzelmek, öldöklés, viadalok), de mivel senkihez sem tartozott, ügyet sem vetettek rá.

Amire viszont igen, az az Ősök kapuja volt a terület északi részén, amelyet felváltva őriztek. Értelemszerűen a négyes határ, a Semleges Zóna és ennek környéke volt az egyetlen hely, ahol minden klánból, egyedből előfordultak jövevények. Ott kereskedhettek, illetve ellátogathattak a Regalionra, vagy a Trivitaszra. Utóbbihoz viszont engedélyre volt szükség, amelyet a vezetők adhattak meg (ritkán fordult elő). A kaput a szeredinek részéről az Umauban lévő őrség tagjai őrizték, mivel ez volt a négyes határhoz legközelebb eső falu. A nagy szárazföld délkeleti részén a zornok, a délnyugatin a gedrinek, az északnyugatin a ceudák, az északkeletin pedig a szeredinek éltek.

Sruendier városa annak idején egészen az Ősök kapujáig ért, a településből viszont a harcok után csak leomlott falak, felgyújtott házak és romok maradtak. A halottakat eltemették, az eső elmosta a vért és a mocskot, az idő pedig talpra állította a klánokat. De a rengeteg áldozat és szenvedés emléke örökre ott maradt azokban, akik átélték. A több ezer jelöletlen fejfa emlékeztetőül szolgált. Az beszélik, az asszonyok és gyermekek hangos zokogása beivódott a romos falakba, és ha teljes a csend, néha hallani lehet az elesettek és szeretteik jajveszékelését, zokogását a romok közötti szélben.

Grant az általa megszokotthoz képest jóval nagyobb nyüzsgés-forgás fogadta, amikor áthaladt a keleti várkapu bejáratán. Sosem járt még a városban, nem volt rá lehetősége és anyagilag sem engedhette meg magának. Szállásra, ételre mindenképpen költeni kell, és erre nem futotta. Szerencséjére Bolokh, a törzsfő invitálta meg, azaz állják az étkeztetését és a kiképzőközpontban aludhat, amennyiben helytáll a képzésen. Elképzelt jövőjének lépcsőfokai feltárultak lelki szemei előtt, és alig várta, hogy megmászhassa azokat.

Sosem érezte jól magát a kis szülőfalujában, úgy gondolta, többre hivatott és vágyott a hatalomra, az elismerésre, a tekintélyre. Igazi tekintélyre, amelyet minden szahryna elismer, ám ilyesmire nehéz szert tenni egy pár száz fős kis faluban tengődve.

A városi épületek többsége eltért a hagyományosnak mondható szeredin építési stílustól. Őseik erdőkben, fából építkeztek, sokszor a lombkoronák magasságában éltek, és ezt a vidéki kis falvak meg is tartották.

A kövek egy részét az umaui bányákból hozatták, más részét pedig egy hatalmas agyag- és kőbányából, amely a Linhas-hegység északi felének lábánál terült el, Htohtól nem messze. Az innen bányászott javakat a Sellas-folyón vitték széjjel a falvakba és Morinába. A vidéki településekkel ellentétben a nagyváros többnyire kőből épült. A természet nem volt annyira domináns, mint Koladban és a többi faluban, de az épületeket néhol így is benőtték a különbözőféle és -fajta növények. Felkúsztak az oszlopokon, házfalakon, zöldre festették az épületek homlokzatát s öltöztették a gerendákat. Nem szakadtak el a természetanyától a nagyvárosban élők sem.

A kapubejárat belső oldalánál egy őr állt. Gran nem volt rest Bolokh tanácsát megfogadni, odament hozzá, hogy megkérdezze, merre találja Tomornt.

– Vaktaulantar! – köszönt Gran.

– Vaktaulantar! – üdvözölte az őr.

– Elnézésed kérem, hogy csak így megszólítottalak. Idegen vagyok még erre, és Bolokh azt javasolta, hogy az őrség tagjainál érdeklődjek Tomorn hollétéről. Merre találom őt vagy a kiképzőközpontot?

– Persze! Szóval te volnál Gran? Említették, hogy pár Morinán kívüli jelölt is érkezik. Én úgyszintén a kiképzőközpontban élek félig-meddig. Még fiatalon adtak be, azóta az őrség tagja vagyok – felelte az őr.

– Igen, én vagyok. De honnan tudtad? És szabad megtudnom, te ki vagy? – kérdezte Gran.

– Ó, bocsáss meg! Az én nevem Selkelin. A központban már tudjuk, kik és honnan kaptak meghívást vagy neveztek. Abból, hogy te a keleti kapun át érkeztél, gondoltam, hogy a Koladből érkező Gran lehetsz – válaszolta Selkelin.

– Így már értem. Jól gondoltad.

– Épp végeztem mára. Ha gondolod, velem tarthatsz a központ felé – ajánlkozott Selkelin.

– Haktak, az jó lenne – köszönte meg Gran. – Nem szoktam hozzá az ilyesfajta tömeghez és ricsajhoz, bizonyára eltévednék elsőre, ha el is magyaráznád az utat – tette hozzá.

– Ilyen ez a nagyváros, majd megszokod.

– Ne érts félre, nekem tetszik. Otthon sosem történt semmi. Kedvemre való, ha zajlik az élet, nem lesz nehéz megszokni.

A szállásukra menet összeismerkedtek. Selkelin elmesélte, hogy nem ismerte a szüleit, az utcán tengődött kis korában, amíg egy arra járó meg nem sajnálta és el nem vezette az árvaházig. Ott úgy látták, alultápláltságához képest talpraesett és erős, így az őrségben még hasznát vehetik. Így hát a mesterek beadták kiképzésre. Nem volt egyszerű gyerekkora, sosem tartozott senkihez, nem voltak szülei, testvérei. Emléke sincs róla, honnan került az utcára és sosem kereste őt senki. Az őrségnél érezte úgy először, hogy tartozik valahova, így hát hálás volt és végezte a feladatát, bármire is kérte meg a vezetőség.

Morina

Az ifjú Selkelin viszontagságai nem értek véget, amikor kiképzése megindult. Az elején sokat verték, a tehetősebb családok gyerekei pedig próbálták kiközösíteni, de ő állta a sarat. Egy idő után aztán ráuntak a szekálására.

Később, amikor már az őrségben szolgált, megismerkedett egy Esszehrá nevű lánnyal, aki a szülei pékségében dolgozott. Egyszer, amikor hazafelé menet betért kenyérért, megpillantotta a lányt, és beleremegtek lábai. Azonnal tudta, hogy hozzá akarja kötni az életét. Beletelt pár hétbe, mire összeszedte magát és elhívta randevúra. Ennek már fél éve, nemrégiben pedig egybe is keltek, amit a csuklóján lévő karkötő is jelzett. (Ilyen karperecekkel jelezték, ha két szeredin összekötötte az életét. Ezek személyre szólóan készültek, amikor a párok egybekötötték sorsukat.) Selkelin az új parancsnok kinevezéséig még a központban fog lakni, csak azután költöznek össze, így egyeztek meg Esszehrával.

Csak úgy folyt Selkelinből a szó, mintha évek óta ismernék egymást. Gran mosolygott a szószátyárságán, de cseppet sem zavarta. Ő is úgy érezte, mintha régóta ismernék egymást. Elhaladtak a pékség mellett, amelyet szívélyesen ajánlott az őr. Nemcsak azért, mert kedvese ott dolgozik, hanem mert párja szülei és maga Esszehrá is nagyon finomakat sütnek.

– Köszönöm a tanácsot, majd ellátogatok ide, ha megéhezem – mondta Gran.

Körülbelül egyidősek lehettek, Selkelin talán egy-két évvel idősebb, valamivel magasabb és vékonyabb. Feszes mellvértje beleolvadt szürkés bőrébe, mintha rajta sem lett volna. Sisakja alól barna szempár nézett ki. A szolgálathoz kapott hegyes lándzsáját járóbotként használta, és minden lépte után koppant a vége a macskaköves úton.

Gran csak hallgatta és méregette. Amit anyjától tanult, azt igyekezett hasznosítani: Ismerd ki a környezeted, hogy kik vesznek körül! A megfigyelés után mozgasd úgy a bábukat, hogy a saját malmodra hajtsák a vizet! – idézte fel magában anyja szavait.

Miközben Selkelint elemezte, a szeme sarkában észrevett valamit. Valamit, ami miatt késztetést érzett arra, hogy odaforduljon. Hirtelen megállt, Selkelin ránézett.

– Ő kicsoda? – kérdezte Gran ujjával előre mutatva.

Egy pirosasrózsaszín bőrű ifjú szeredin nőt bámult. Nyaka és mellkasa halvány, sárgás színben pompázott. Homlokán elnyúlt pikkelyei hátul hosszú világoskék-szőkés hajában végződtek, amely copfban lógott egészen le a derekáig. Kecses, mégis határozott mozgása tele volt élettel. Kezében egy láda zöldséget cipelt. Hazafelé tarthatott, és Gran nem tudta megállni, hogy ne forduljon utána. Azonnal meg is akart indulni felé, csak egy pillanatra a földbe gyökereztek lábai.

– Ő? Ő Aelin! Tokar, az egyik fegyverkovácsunk lánya. Igazán szemrevaló teremtés, meg kell hagyni – válaszolta Selkelin.

– És van udvarlója? – kérdezte Gran.

– Tudomásom szerint olyan nincs, akit komolyan venne – válaszolt Selkelin.

Gran összeszorította ajkait, szinte hallani lehetett, ahogy kattogni kezdtek a fejében a fogaskerekek. A Morinára vonatkozó terveit kibővítette, legalábbis huncut mosolyából erre lehetett következtetni, ahogy a lányra tekintett. Aelin távolodott, az utca sarkánál még megcsillantak világos tincsein a nap sugarai, majd eltűnt az épület mögött.

– Ő kell nekem – csúszott ki a száján.

– Hát, ezzel nem vagy egyedül. Volt pár udvarlója, de egyik sem nyerte el a szívét. A csinos külső ne tévesszen meg. Volt olyan szeredin, aki türelmetlen volt és nem jó helyre nyúlt. Oda is lett az egyik ujja. Harcias nő és jó vadász. Nem csoda, ha nem érzi szükségét a férfitársaságnak – magyarázta Selkelin. – Én magam nem ismerem, de itt a városban, ha másként nem is, névről szinte mindenki ismer mindenkit.

– Lassú víz partot mos, barátom. Szépen, lassan, de majd elnyerem a kegyeit – mondta Gran magabiztosan.

– Ha te mondod… – felelte Selkelin. – Nekem nem kenyerem beleszólni más dolgába. Egyébiránt megérkeztünk: íme, a kiképzőtér bejárata – mutatott a hosszan elterülő fehér falat megtörő kapualjra.

A kiképzőközpont kapuját jobbról és balról is vagy harminc méter hosszú és nagyjából négy méter magas fal ölelte körbe. A jobb oldalán, ahol a fal véget ért a sarkon, két kis tó volt. Egyik némileg nagyobb a másiknál, az, amelyik L alakban hajolt a kisebb ovális alakú tavacskára. Mindkettőben különféle halak úszkáltak. A tavak között, valamint a szélükön és az út mentén is szép, gondozott kis virágoskertek húzódtak végig. Az egyik közelebbi padon két idősebb szeredin beszélgetett és etette a halakat kenyérmorzsával.

Selkelinék átléptek a kapun, és egy rövid kis folyosón meneteltek végig, amely egy lengőajtóhoz vezetett. A folyosó oldalain, üveg mögé zárva régi szeredin emléktárgyak voltak. Áthaladtak a lengőajtón, amelynek túloldalán egy edzőtér fogadta őket, közepén sárga, kikövezett úttal. Jobbról és balról bábukat püfölő-vagdaló szeredin harcosok gyakoroltak.

Az edzőtérnek nem volt mennyezete, nyitott volt, a falak egy méter vastagon téglalap alakban vették körbe a teret. A falakat körben falemezek fedték, amelyek kifelé és befelé is egy méterre behajoltak, árnyékot vetve a porra, így nagy hőség és eső esetén is volt hova behúzódni.

A központi épület, ahol a parancsnok mellett a kiképzésért felelős személyek tartózkodtak, az edzőtér mögött egészen hátul, bal oldalon volt. Az út végén pedig a katonák tábora és egyben az őrök szálláshelye helyezkedett el. Akiknek nem volt saját vagy családi háza, esetleg kötelességük úgy kívánta meg, azok mind itt éltek és aludtak.

– Fel kell kötnöd a nadrágszíjat. Amint látod, itt kemény kiképzésben lesz részed, és az eredményesség csak rajtad múlik – jegyezte meg Selkelin a téren edző szeredineket figyelve. – Bolokhnak jó szeme van a tehetséghez, a jelöltek egy részét ő maga választotta ki. Bizonyára benned is látott valamit – tette hozzá.

Gran kissé megilletődve figyelte az edzést. Tőle jobbra egy cserép szállt a magasba, tekintetével kísérte. Egy a szokásosnál másfél fejjel alacsonyabb szeredin az előtte lévő faoszlopba hajította kardját, amely élével a fába fúródott. Nekifutott, felugrott és lendületet vett a kard kiálló részén, majd az oszlop tetejébe szúrta lándzsáját és azon lökte magát még magasabbra a levegőben, végül olyan hat-hét méter magasságban a felröppent cserepet egy határozott mozdulattal kettérúgta. Darabjai szerteszálltak, egy kisebb szilánk egyenesen Gran vállán landolt. A harcos egyet fordult a levegőben, majd a talpára érkezett. Gran ámulva bámult a szeredinre. Az visszanézett rá. Furcsa, szürke szemei voltak, akárcsak a többi ott edző harcosnak is. Szürke és üres tekintetük volt, nem volt benne érzés, csupán fegyelem.

– Nyugtass meg, kérlek: ugye nem velük kell versengenem? – aggódott Gran. Az önbizalma némileg megcsappanni látszott.

– Á, dehogy – vágta rá Selkelin.

– Huh, nagy kő esett le a szívemről – törölte meg homlokát Gran.

– Ők egy különleges csoport, amolyan elitalakulat tagjai – kezdte Selkelin. – Legtöbbször úgy hivatkoznak rájuk, hogy az Elitek, de régen, és ritkán még ma is az ősi nevükön nevezik őket: dashiák.

– Róluk mintha már halottam volna – jegyezte meg Gran.

– Az nem csoda. Régen sokkal többen voltak. Az utolsó csapat kiképzése Bolokh vezetővé válása után kezdődött, de azóta nem volt több. Jelenleg csupán nyolcan vannak. Különleges koncentráció és ügyesség kell ahhoz, hogy ilyen szintű harcossá válhasson valaki. A termetük a sok terheléstől és a különleges étrendjük meg a bánásmód miatt kisebb a miénknél. Csak különleges alkalmakkor vettették be őket régen, és az a szóbeszéd járja, nekik köszönhető, hogy a klánok háborúja nem húzódott tovább. A legtöbbjükkel kis korukban kezdenek foglalkozni, és csak kevesen érnek el a kiképzés végéig. Itt a megfelelés az életet jelenti. Aki nem felel meg, az jobb esetben kilép, rosszabb esetben nem bírja a terhelést, és hát… Maradjunk annyiban, hogy nem éri meg a felnőttkort. Név helyett számokat kapnak, a megfelelés sorrendjében. Mostanra már csak a törzsfő testőrségeként funkcionálnak. Bolokh szüntette meg a képzésüket, véleménye szerint nem lesz rájuk szükség. De mindenki tudja, hogy a báránylelke miatt vetett véget a dashiák utánpótlásának, mert szerinte nem eléggé etikus a módszer, amellyel szert tesznek tudásukra. A kiképzésük során háromból kettő szahryna elbukik. Így most a többi harcossal elvegyülve gyakorolnak, emellett segítik Tomorn munkáját – magyarázta Selkelin.