Tartalomjegyzék

⁓ 1. ⁓

⁓ 2. ⁓

⁓ 3. ⁓

⁓ 4. ⁓

⁓ 5. ⁓

⁓ 6. ⁓

⁓ 7. ⁓

⁓ 8. ⁓

⁓ 9. ⁓

⁓ 10. ⁓

⁓ 11. ⁓

⁓ 12. ⁓

⁓ 13. ⁓

⁓ 14. ⁓

⁓ 15. ⁓

⁓ 16. ⁓

⁓ 17. ⁓

⁓ 18. ⁓

⁓ 19. ⁓

⁓ 20. ⁓

⁓ 21. ⁓

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Megyeri Judit

RÓZSAKŐI REJTÉLYEK 1.

Holttest az Ambróziában

Megyeri Judit: Rózsakői rejtélyek 1. – Holttest az Ambróziában

©Megyeri Judit

Korrektúra/szerkesztés: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2020.

epub ISBN 978-615-6182-11-1

mobi ISBN 978-615-6182-12-8

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Panninak,

aki nélkül nem lenne kitartásom befejezni a regényeket.

⁓ 1. ⁓

Neked én, nekem te, egymásnak teremtve… – szólt a telefonból egyre hangosabban. Flóra a takaróval viaskodva tapogatózott a készülék után, és nagy nehezen sikerült leállítania az ébresztőt. Nyögve visszafúrta arcát a párnába. Miért is használja még mindig ezt az átkozott zenét?!

Kimászott az ágyból és megborzongott, amikor csupasz talpa a hűvös parkettához ért. Május végéhez képest meglepően hideg volt az idő, ő pedig nyitva felejtette éjszakára az ablakot. A takaró alatt fel sem tűnt, mennyire kihűlt a szoba, a pizsama helyett használt férfipólóban viszont annál inkább. Dideregve ment a fürdőszobába, hogy felmelegedjen a forró zuhany alatt.

Negyedóra múlva, immár felöltözve lépett be a konyhába, aztán egy pillanatra meg is torpant, olyan elhagyatottnak érezte a helyiséget az apja nélkül. A pulton nem gőzölgött a kávé, nem illatoztak friss péksütemények, és a tévé sem zümmögött.

Flóra levett egy bögrét a mosogató feletti polcról, majd bekapcsolta a kávéfőzőt. Amíg a kávéra várt, kibámult az ablakon; a fák ágait zöld levelek borították, a kerítés mellett sorakozó orgonabokrokon a lila virágok kezdtek megbarnulni. Hová a fenébe tűnt az elmúlt néhány hónap? Mintha csak tegnap ért volna véget az a borzalmas december…

Megcsörrent a mobilja, és Flóra fellélegzett. Nem kellett a kijelzőre néznie, anélkül is tudta, hogy Liza keresi. Csipkelődve szólt bele a telefonba.

– Ilyen korán, ráadásul szombat reggel? Ennyire pocsék volt a tegnap esti buli?

– Épp ellenkezőleg – válaszolt Liza kásás hangon. – Beveszek egy aszpirint, és megyek vissza aludni, de addig beszéljünk. Legfeljebb elfelejtem, miről dumáltunk.

Flóra a füle és a válla közé ékelte a mobilt, és kivette a tejet a hűtőből.

– Később is hívhattál volna, ugye tudod? Nem hinném, hogy túl elfoglalt leszek.

– Akkor meg minek rendelt haza az apád?

– Fogalmam sincs – vallotta be Flóra, és leült az asztalhoz a poharával. – Szerintem tudja, hogy a kávézó flottul működik nélküle is, és nem lesz rám semmi szükség. De ha azt akarja, hogy itt legyek, amíg elutazik, akkor rajtam ne múljon. Végül is baromira ráérek.

Azt már nem tette hozzá, hiszen Liza is pontosan tisztában volt vele, hogy Flóra sosem mondott nemet az apjának. Az anyja még gyerekkorában meghalt, azóta Flóra és az apja egy csapatot alkottak. Egy szorosan összetartó csapatot.

– Már el is utazott? – kérdezte Liza.

– Tegnap délután vittem fel Pestre, ma hajnalban indult a gépe.

– Még mindig nem bírom elképzelni egy lappföldi gyalogtúrán a faterodat…

– Én is meglepődtem, hogy Svédországot választotta, de így legalább végre felhasználja az ajándékutalványt, amit karácsonyra kapott tőlem. Már azt hittem, nem is fogja. Vagy rábeszél, hogy menjek el inkább én. Pedig az volt a cél, hogy ő mozduljon ki.

– Hát most kimozdul. – A vonalból susogó hang hallatszott, Liza valószínűleg visszafeküdt az ágyba és betakarózott. – Egyébként beugorhattál volna hozzám tegnap, ha már Pesten jártál.

– Bocs, nem volt kedvem bulizni.

– Nem mondod?! Mikor is volt hozzá kedved utoljára? Olyan rég, hogy már nem is emlékszem.

Flóra kortyolt a kávéjából, majd kényszeredetten megszólalt.

– Ismersz… vagy szórakoztató társaság vagyok, vagy a sebeimet nyalogatom. A kettő egyszerre nem megy.

– Te, drágám, nem a sebeidet nyalogatod, hanem dagonyázol az önsajnálatban.

– Miért, minek kellene annyira örülnöm? – kérdezte Flóra hirtelen feltörő keserűséggel. – Annak, hogy elváltam, vagy annak, hogy nincs munkám?

– Ismered a véleményemet mindkét témáról. Az előbbinek épp ideje volt, az utóbbit pedig csakis a saját hülyeségednek köszönheted. Egyébként beszéltél már Leonórával? Szerintem simán visszavenne, ha megkérnéd.

– Fél év után? Nem hinném.

– Honnan tudod, ha meg sem próbálod? Elő akart léptetni.

– Na igen, ahhoz elég jó újságírónak tart, hogy rúzsokról és ruhákról írjak. – Flóra grimaszolva rakta bele a poharát a mosogatógépbe. – Mi van, ha vissza se akarok menni?

– Akkor esetleg eldönthetnéd, mit akarsz! És ha már itt tartunk, ahelyett, hogy még mindig Márkot siratod, kereshetnél egy másik pasit. Olyat, aki a minimálisnál hosszabb ideig képes a nadrágjában tartani a farkát.

– Miért? Létezik ilyen? – morogta Flóra, és elment a kedve a további beszélgetéstől. – Indulnom kell, majd hívlak később, jó?

Rosszkedvűen pakolt be a táskájába, aztán kilépett az ajtón. A ház melletti garázsban terpeszkedett az apja terepjárója, egy fekete szörnyeteg, ami mindig egy kiszuperált, második világháborús tankra emlékeztette Flórát. Hiányzott neki kis, égszínkék Hondája, amit nemrég kénytelen volt eladni. Fél év munkanélküliség sajnos marha rossz hatással van az ember bankszámlájára.

Rózsakő lagymatag reggeli forgalmát össze sem lehetett hasonlítani a fővárosi dugókkal. Flóra felhangosította a rádiót, miközben a kávézó felé hajtott, tekintete olykor elidőzött egy-egy utcarészleten. A lakóparkok és a hipermarketek alaposan megszaporodtak az utóbbi időben, a város szebb arcát mutatta, mint valaha, és a fejlődés legjelentősebb mérföldköve – a jövő hétvégi reptéravató – még csak ezután következett. Az összes plakát ezt reklámozta. A kávézó keskeny, kanyargós utcájának az elejére is kifeszítettek egy molinót. A képen az új terminál és egy WizzAir utasszállító látszott, mellettük a polgármester pózolt. Flóra vetett egy pillantást a plakátra, majd behajtott az utcába és megállt a kávézó előtt.

A kávézó karamellaszínűre festett falai és jókora ablakai ugyanolyan makulátlanul tiszták voltak, mint mindig. Flóra kinyitotta az ajtót, belépett, és jólesően belélegezte a kávéillatú levegőt, bár ezúttal valami más, szúrós szag is keveredett a szokásos egyvelegbe. Talán hipó? Pedig azt csak a mellékhelyiség takarítására használták. Lekapcsolta a riasztót és az órájára pillantott. Szokás szerint túl korán érkezett. Felakasztotta a kardigánját a fogasra és elindult, hogy körülnézzen, de minden tökéletesen elő volt készítve az aznapi nyitásra. Csak annyi dolga akadt, hogy megigazítson néhány széket, és felszedje a földről a lepotyogott étlapokat.

A hátsó fal mentén sorakozó bokszokra is ránézett, hátha ott talál valami tennivalót. A fapadok magas háttámlája tökéletesen elszeparálta egymástól az asztalokat, Flóra talán emiatt nem vette észre eddig az utolsó bokszban bóbiskoló alakot.

– Hát persze… – morogta, és most már sejtette, honnan jött a korábban érzett szag.

Az apja néha megvendégelte a hátsó bejáratnál felbukkanó csavargókat, és az egyik bizonyára úgy gondolta, hogy külön meghívás nélkül bejöhet. Múlt télen is úgy döntött egy hajléktalan, hogy jobb bent melegedni a kávézóban, mint kint lenni az utcán, és felfeszítette a hátsó ajtót. Akkor ki is kellett cserélni a zárat, valószínűleg most is ez a helyzet. De mi történt a riasztóval? A mozgásérzékelőnek jeleznie kellett volna, amikor valaki belépett a vendégtérbe.

Flóra ingerülten ment oda az asztalhoz. Most majd jól megmondja a magáét ennek az alaknak! A korábbi szag itt azonban még erőteljesebben érződött, és nem hasonlított ahhoz a bűzhöz, amit a csövesekhez társított. Inkább édeskés, kicsit émelyítő volt, mint gyomorforgató. Flóra homlokráncolva hajolt közelebb. A férfi mozdulatlanul szunyókált az asztalra dőlve, az arca nem, csupán sűrű, hullámos haja látszott. Kifogástalan fekete dzsekit viselt, és közelről egyáltalán nem tűnt hajléktalannak. De akkor mit keres idebent?

– Ébredjen! – szólt neki Flóra, de semmi sem történt. – Uram! – próbálkozott hangosabban, ám a férfi meg sem rezzent.

Közelebbről nézve a testhelyzete egészen természetellenes volt. Lehet, hogy nem is alszik? Flórában nyomban felmerült egy jóval rémisztőbb lehetőség. Dübörgött a szíve, ahogy az ismeretlen vállához nyúlt, és óvatosan megrázta. A férfi erre sem reagált, viszont valami tompán az asztalnak koppant.

Flóra két ujja közé csippentve húzta félre a dzsekit, és döbbenten meredt az idegen mellkasára, amiből egy kés markolata állt ki.

***

– Mi a franc?! – mordult fel Ben meglepetten, miután nagy puffanással elterült a padlón.

Sajgó oldalát tapogatva tápászkodott fel, és hunyorogva nézett körül. Nem a saját hálószobájában volt, hanem egy elegáns nappaliban. Ezek szerint megint Alexnél töltötte az éjszakát.

Leroskadt a keskeny heverőre, amiről az imént legurult, és szorosan lehunyta a szemét. Nem vágyott másra, csak még néhány óra zavartalan alvásra, de az emlékek kezdtek visszaszivárogni. Mégis mit képzelt, amikor beállt pókerezni?!

Kicsoszogott a fürdőbe, és megmosta az arcát hideg vízzel. Hosszan öblögetett, de így sem sikerült teljesen eltüntetnie az alkohol savanykás utóízét a szájából. Fintorogva meredt a tükörképére – a látvány nem volt túl szívderítő. Vörös haja, ami miatt gyerekkorában fantáziátlanul hol répának, hol bohócnak csúfolták, kócosan meredezett minden irányba. Sötétkék szemét az a kábult tompaság felhőzte, amit leginkább gyűlölt a másnaposságban. Nem mintha ez meggátolná abban, hogy újra igyon, bár már nem olyan sűrűn, mint régen, de még mindig gyakrabban, mint szeretné.

Töltött magának egy pohár vizet és felhajtotta. Az asztalon a tömérdek üres üveg és zacskó között még árválkodott fél tányér chips, de a gondolattól, hogy egyen belőle, kavarogni kezdett a gyomra. Inkább visszament a nappaliba felöltözni. Farmerját a kanapé mellett, pólóját az egyik fotelbe hajítva találta. Felvette mindkettőt, és a mobilja keresésére indult. A telefon egy színültig telt hamutartó társaságában a kandallópárkányon hevert. Ben homlokráncolva meredt a készülékre, de nem kapott új üzenetet, és hívása sem érkezett.

Épp zsebre vágta a mobilt, amikor Alex lépett ki a hálószobából, szorosabbra húzva a derekán köntöse övét.

– Minek keltél fel ilyen korán?

– Korán? Már rég elmúlt dél.

– Reggel nyolckor feküdtünk le – jegyezte meg Alex. – Ha onnan számítjuk, még javában hajnal van. – Egy doboz cigarettát húzott elő a zsebéből és körülnézett. – Nem láttad az öngyújtómat?

Ben elvigyorodott barátja érvelésén.

– Ott van – mutatott a kártyalapokkal és zsetonokkal borított asztalra. – Egyébként meg van egy kis elintéznivalóm.

Alex felmarkolta az öngyújtót, meggyújtotta a cigit, és elterült az egyik fotelben.

– Miféle elintéznivalód lehet szombat délután?

– Elmegyek az Arslanba, hátha hallok valamit.

Alex komótosan kifújta a füstöt, csak utána válaszolt.

– Ezek szerint még mindig nem adtad fel?

– Miért kéne feladnom? Eddig minden remekül ment.

– Hát persze! Olyan remekül, mint az a pár héttel ezelőtti ügyed.

Ben nem felelt. El akarta felejteni azt a szerencsétlen megbízást, sőt, eleve el sem kellett volna vállalnia! De bármennyire is szeretné visszaforgatni az időt, és semmissé tenni összes rossz döntését, ez sajnos nem lehetséges.

Zsebre rakta telefonját és körülnézett a szobában. Az egyik sarokban megtalálta, amit keresett: a fényes, fekete bukósisakot.

– Később beszélünk! – fordult vissza Alex felé. Barátja lustán biccentett, és tovább eregette a füstkarikákat.

Ben motorja, egy fekete BMW Roadster, az épület előtt állt. Abból az időből maradt meg, amikor még nem kellett olyan dolgok miatt aggódnia, mint fogyasztás és fenntarthatóság. Momentán nem engedhette meg magának, főleg úgy, hogy a Chevrolet-ja ott állt a garázsban, mégis habozott megválni tőle. Talán azért, mert a motor a régi, gondtalan évekre emlékeztette.

Amerikai apja, amíg élt, nem sokat törődött vele, de a végrendeletében azért megemlékezett róla, és szép summát hagyott rá. Arra viszont sosem tanította meg Bent, hogy ne verje el a pénzt gondolkozás nélkül, így húszas évei elejéig minden a folyamatos bulikról és rosszul végződő üzleti vállalkozásokról szólt. Aztán az örökség nagyja elfogyott, Ben pedig rádöbbent, sürgősen tennie kell valamit, ha nem akarja az életét végleg lehúzni a vécén.

Valahogy kievickélt a gödörből, de pár hete még annál is mélyebbre zuhant. Kurvára nincs igazság a földön! Ben egy pillanatig rosszkedvűen kémlelte a reptérmegnyitó plakátját a szemközti hirdetőoszlopon, majd félresöpörte a komor gondolatokat és felszállt a motorra. A BMW dübörgése felverte a takarosan rendben tartott környék csendjét, ahogy kiszáguldott az utcából.

Negyedóra múlva leparkolt a csupa üveg falú épület mellett. Az étkezdét Arslannak hívták, épp szemben állt az őrssel, és a rendőrök gyakran jártak ide ebédelni, közben pedig kitárgyalták a folyamatban lévő ügyeket. Ben ezért választotta ezt a helyet.

Belépett a kebab és sült zöldségek illatát árasztó helyiségbe, és intett Juszufnak. A török aprót biccentett, majd visszafordult a pult előtt álló vendégekhez. Ben leült az egyik félreeső asztalhoz és várta, hogy a férfi végezzen a felszolgálással.

– Ben! Engem keresel? – lépett oda hozzá néhány perc múlva Juszuf.

– Van valami híred?

A török leült a szomszédos székre, és lehalkította a hangját.

– Megöltek egy férfit.

– Itt, a városban?

– Igen, az összes rendőr, aki ma bejött kajáért, erről beszélt. – Juszuf közelebb hajolt. – Leszúrták a fickót, egy kávézóban találták meg a hulláját. Abban a Barát utcai hogyishívjákban…

– Ambrózia?

– Ja, ja, abban.

Ben előszedte a pénztárcáját, kivett egy ötezrest, és Juszuf elé csúsztatta.

– Hívj, ha megtudsz még valamit!

A török bólintott, és eltette a bankjegyet.

– Mit akarsz csinálni?

– Körbeszaglászom egy kicsit – felelte Ben, és a kijárathoz sietett.

Egy terv körvonalazódott a fejében, amivel nem csak a tönk szélére sodródott magánnyomozó irodáját menthetné meg, de jóvátehetné a hibát is, amit azzal a rohadt megbízással elkövetett.

***

6 hónappal korábban

A szokásosnál is nehezebben indult a hétfő reggel. Gréta előző éjjel sokáig dolgozott, és majdnem átaludta az ébresztőt, aztán öltözés közben Pipi minden ok nélkül elkezdett hisztizni. Grétának külön kellett ráimádkoznia az összes ruhát, ami a december eleji fagyban elég sok darabot jelentett. Reggelit készíteni és sminkelni már nem maradt ideje. Gréta nem is vesződött azzal, hogy belenézzen a tükörbe, anélkül is tudta, hogy az arca megviselt, és néhol bizony már ráncos. Megszokta, hogy idősebbnek néz ki huszonnégy événél.

A barátságtalanul szürke égből hó szálingózott, amikor kapkodva beültette a gyerekülésbe Pipit. Egy Sport szeletet nyomott a kislány kezébe, és azon imádkozott, hogy Pipi ne kenje össze a ruháját csokival, közben még a szokásosnál is szarabb anyának érezte magát. Még jó, hogy a szülei nem látják ezt! Így is folyamatosan arról papoltak, hogy költözzön hozzájuk Pipivel, de Grétának esze ágában sem volt visszatérni abba a házba, ahonnan annak idején elmenekült.

Végül félórát késtek az óvodából, és Pipi fülig csokis lett. Az óvónőn látszott, majd’ szétrobban a méregtől, de nem mert szólni. Sosem mert, és ez rosszabb volt, mintha leteremtette volna, ahogy a többi anyukát. Gréta utálta ezt a különleges bánásmódot, ahogy Rózsakőn kezelték. Rá akart ordítani az emberekre, hogy felejtsék már el a nevét. Persze egyszer sem tette meg, de azért a gondolattal jólesett eljátszani.

A hó egyre nagyobb pelyhekben hullott, és a Volkswagen kereke meg-megcsúszott az úton, míg Gréta az iroda felé hajtott. Megkönnyebbült, amikor feltűnt előtte az ismerős, rózsaszínre mázolt épület. Bekanyarodott a parkolóba, és gondolatai a nagy csésze kávén jártak, amit első dolga lesz meginni… aztán a szeme sarkából mozgásra lett figyelmes.

Odakapta a tekintetét. Egy nagykabátba öltözött alak lépett ki az autók közül behúzott nyakkal, körül sem nézve, és a Volkswagen elé lépett.

⁓ 2. ⁓

Délután lett, mire végeztek a rendőrök a helyszíneléssel. Dorka, aki a kávézót takarította, kis híján hisztériás rohamot kapott, amikor meglátta a vérrel szennyezett bokszot, és kijelentette, hogy ő semmi pénzért nem megy a közelébe. A többi alkalmazott is csak az orrát húzta. Flóra inkább hazaküldött mindenkit, hogy ne kelljen a sopánkodásukat hallgatnia, és egyedül állt neki a kármentesítésnek.

Gumikesztyűvel és forró vízzel felszerelkezve lépett oda a bokszhoz, aztán percekig csak ácsorgott. Neki sem fűlött jobban a foga a dologhoz, mint Dorkának, pedig a rendőrök elvittek mindent, ami a holttest közelében volt. A padról a párnákat, az asztalról a kis tálcát a cukor- és a sószóróval, még a szalvétatartót és azt a csöpp vázát is, amibe előző nap rakta bele a piacról beszerzett jácintokat. De a padon és az asztalon így is csúf, vörösesbarna foltok éktelenkedtek. Flóra összeszedte magát, és nekilátott a sikálásnak.

Fél óra múlva kezdett kijönni a béketűréséből. Hiába súrolt-suvickolt, a foltok halványodtak ugyan, de nem akartak teljesen eltűnni. Türelmetlenül söpörte félre a haját izzadt homlokából, és azon gondolkozott, melyik tisztítószert próbálja még ki, amikor nyílt az ajtó.

– Zárva vagyunk! – kiáltotta.

– Sebaj, úgysem kávézni jöttem – hallatszott egy hang, ami furán ismerősnek tűnt.

Flóra kilépett a bokszból és egy magas, vörös hajú, borostás fickóval találta szembe magát. Első pillanatban nem tudta hová tenni, aztán eszébe jutottak a gimis emlékek.

– Benjamin?

A férfi elvigyorodott, ugyanazzal a kamaszos vigyorral, mint annak idején.

– Nahát, Flóra!

Ben nyakigláb, folyton mosolygó fiú volt, amikor tizedikben az osztályukba érkezett. Egészen addig külföldön élt, és nem is lóghatott volna ki jobban a tipikus vidéki középiskolából, ennek ellenére jól boldogult.

– Hogy kerülsz ide?

– Mit csinálsz itt? – kérdezték egyszerre, aztán mindketten elnevették magukat.

– Kezdd te! – intett Ben előzékenyen, tökéletes magyarsággal. Ezek szerint az idegen kiejtés idővel kikopott a beszédéből. Már nem volt olyan cingár, mint régen, és a vonásai is markánsabbak lettek. Flóra pillantása sötétbarna bőrdzsekibe bújtatott széles vállára siklott, aztán a szivacsra nézett, amit még mindig a kezében szorongatott. A vörösesbarnára színeződött víz egyenesen a padlóra csöpögött belőle.

– Az apámat helyettesítem – döntött a legegyszerűbb válasz mellett. – Övé a kávézó.

– És mondd csak – húzta fel Ben a szemöldökét –, gyakran kell vért pucolnod a berendezési tárgyakról?

Flóra szíve kihagyott egy ütemet. Legszívesebben mindent elfelejtett volna, ami aznap reggel történt, beszélni pedig főleg nem akaródzott róla, de nem állhat itt kukán, mégis csak mondania kell valamit. Igyekezett lazán válaszolni, bár ez sosem volt az erőssége.

– Gyakrabban, mint szeretném – mormolta, mert végül is ez az egyetlen alkalom is több, mint amire valaha vágyott.

A férfi fura mód nem tett fel újabb kérdést, csak közelebb lépett a bokszhoz, és alaposan szemügyre vette a foltokat.

– Én a helyedben nem vesztegetném az időmet azokkal – biccentett az asztalon felsorakoztatott tisztítószer-arzenálra. – Ezen csak a csiszolás segíthet.

– Ennyire profi vagy a vérfoltok eltüntetésében?

– Nem hivatásszerűen, viszont pár évvel ezelőtt betársultam egy barátom kocsmájába. Ócska egy csehó volt, lepukkant törzsvendégekkel, a nézeteltérések gyakran végződtek verekedéssel. Ott a kelleténél kicsit több tapasztaltot szereztem ebben a témában.

– Szóval csiszolás – nézett Flóra savanyúan a padon éktelenkedő pacára.

– És festés.

– Remek… Akkor kereshetek egy szakit, aki hajlandó vasárnap dolgozni – morogta, és elkezdte visszapakolni a flakonokat a tisztítószeres dobozba. – Legkésőbb hétfőn muszáj kinyitnunk, és kétlem, hogy a vendégek szívesen kávéznának vérfoltos bútorokon üldögélve. – Felemelte a dobozt és elindult, hogy visszavigye a raktárba.

– Elfelejtkezel a katasztrófaturizmusról. – Ben felkapta a piszkos vízzel teli vödröt, és utánaindult. – Még az is lehet, hogy sorban fognak állni, hogy szelfizzenek a boksz előtt.

– Azt azért kétlem.

– Szeptember 11-e után csak úgy özönlöttek az emberek a Word Trade Centerhez, hogy megnézzék a pusztítást. Elég gusztustalan egy dolog, de hát így működik az emberi természet.

– Azért itt nem terrortámadás történt.

– Szerencsére! – biccentett Ben. – Hová öntsem a vizet?

– A vécébe, ott van hátul.

A férfi eltűnt az ajtó mögött, Flóra pedig elrakta a dobozt a takarítószeres szekrénybe, aztán lehúzta a kezéről a gumikesztyűt, és fintorogva a kukába pottyantotta. Még akkor is a kezét sikálta, amikor Ben visszajött.

– Végső esetben le is zárhatod a bokszot – mondta Ben, miközben visszamentek a kávézóba, és megálltak a pult mellett. – Csak elé kellene húzni valamit, mondjuk egy kisebb szekrényt. De van egy ismerősöm, aki talán tud neked segíteni. Amikor használt lakások felújításával foglalkoztam, sokszor kisegített az utolsó pillanatban, hogy kijavítson ezt-azt, még hétvégén is.

Flóra érdeklődve nézett a férfira. Lakásfelújítás és kocsma? Eléggé távol áll egymástól a kettő.

– Megadnád a számát? – A pult mögé lépett és bekapcsolta a kávéfőzőt, amíg Ben a telefonszámot kereste. – Még nem is mondtad, miért jöttél – jegyezte meg.

A férfi egy jegyzetlapra firkantotta a számot, majd visszacsúsztatta a zsebébe a mobilját. Felült az egyik bárszékre, és lazán a pultra könyökölt.

– Természetesen a gyilkosság miatt.

Tehát azért nem kérdezősködött korábban, mert tud róla! Flóra ettől nyomban ideges lett. A rendőrök felhívták a figyelmét a várható médiaérdeklődésre, de eddig nem vette komolyan. Pedig arra külön felszólították, hogy ne mondjon semmit a riportereknek.

– Valamelyik újságnak dolgozol? – kérdezte bosszúsan.

Ben először homlokráncolva pillantott rá, mintha meglepte volna a kérdés, aztán lassan elmosolyodott.

– Félreértesz, nem sztorit akarok írni az ügyről. Magánnyomozó vagyok. Azért jöttem, hátha szükséged van a segítségemre.

Ezúttal Flórán volt a sor, hogy meghökkenjen.

– Magánnyomozó vagy? – ismételte papagáj módjára.

– Igen, két éve nyitottam meg az irodámat.

Flóra automatikusan bólintott, de közben el sem tudta képzelni, hogyan passzol össze a magánhekuskodás a kocsmával és az ingatlanokkal. És ez az egész azzal a Bennel, akit régről ismert. A gimis Ben leginkább a lányok hajkurászásával töltötte az idejét, de ehhez képest meglepően jó jegyeket szerzett. Matekból az egyik legjobb volt az osztályban, és persze angolból is, bár ez senkit sem lepett meg. Az sem, hogy előszeretettel korrepetálta angolból a csajokat, aztán a különórák átcsaptak valami teljesen másba – már ha hinni lehetett a pletykáknak, mert Flórának eszébe sem jutott közel kerülni egy Benhez hasonló nőcsábászhoz. Akkor még volt esze. Bezzeg néhány évvel később már nem sikerült ilyen okosnak lennie.

Elhessegette az emlékeket, kávét töltött két pohárba, és a férfi elé rakta az egyiket.

– Miért gondolod, hogy magánnyomozó segítségére lenne szükségem? – tudakolta, a pultra tolva a cukortartót is.

Ben három púpozott kanál cukrot tett a kávéjába, és nagyot kortyolt belőle.

– Azt hittem, ez egyértelmű. Egy hulla ücsörgött a kávézótokban.

– Igen, ezt jó ideig nem fogom tudni kiverni a fejemből.

A férfi méricskélő pillantást vetett rá a pohara felett, csak utána esett le neki a tantusz.

– Bakker, te találtad meg a holttestet, ugye? Én meg itt idiótán humorizálok… Azért rendben vagy?

Igazából Flóra maga sem tudta biztosan. Reggel óta annyi dolga akadt, annyi minden volt, ami miatt aggódnia kellett, hogy erre nem is gondolt. Eddig fel sem fogta igazán, mi történt. Talált egy hullát, basszus! Jeges borzongás futott végig a gerince mentén, a torkát kesernyés íz fojtogatta. Pár falat kekszen kívül aznap semmit sem evett, és ennek most kifejezetten örült. Elég ciki lenne Ben előtt kitaccsolni.

– Rendben vagyok – válaszolta végül nagyot nyelve. – Csak az zavar, hogy az apám egy napja bízta rám a kávézót, én meg azonnal ilyen zűrbe keveredek.

– Nem hiszem, hogy magadat kéne okolnod. Végül is nem te szúrtad le azt a fickót – vigasztalta Ben.

– Nem, tényleg nem. – Flóra az őrült helyzet ellenére elmosolyodott. – De bárki is volt, igazán választhatott volna egy másik időpontot, vagy egy másik helyet. Sok problémától megkímélt volna.

– Nem is vagy kíváncsi, mi történt?

– Dehogynem! Végül is én találtam rá a szerencsétlenre. De eszemben sincs beleavatkozni a rendőrség munkájába. Ők majd szépen kiderítik, ki ölte meg, én pedig megtudom a hírekből.

Ben felhajtotta a maradék kávéját és leugrott a bárszékről.

– Ugye sejted, hogy ez nem szokott ilyen egyszerűen menni? – jegyezte meg.

– Kedves tőled, hogy felajánlottad a segítségedet, Ben, de hagyjuk, hogy a rendőrség tegye a dolgát!

– Azért itt hagyom a névjegyemet. Hívj, ha meggondolod magad! – Ben komótos léptekkel elindult a kijárat felé, de az ajtónál visszafordult. Elvigyorodott, közben sötétkék szeme ugyanolyan játékosan csillogott, mint annak idején a gimiben. – Bárhogy is döntesz, remélem, még találkozunk – mondta, majd kilépett az utcára.

Flóra elrakta a névjegykártyát a táskájába, de csak a közös iskolásévek emlékére, igazából nem akart újra találkozni a férfival – se a nyomozás miatt, se magánügyben. Liza biztos jól leszidná, hogy elszalasztja a lehetőséget. A válása óta folyton azt mondogatta, hogy ismerkednie kellene, de Flóra el sem tudta képzelni, hogy közel engedjen magához valakit. Egy ilyen a legyet is röptében pasit, mint Ben, főleg nem. Túlságosan hasonlított a volt férjéhez, és Flóra annak idején megfogadta, hogy nem követi el újra ugyanazt a hibát.

Felsóhajtott, és a félhomályba burkolózó bokszra pillantott. A pult feletti lámpa fénye fura, torz képet rajzolt a csupasz, vérfoltos asztalra, mintha még mindig ülne valaki a padon, és ő maga nem, csak az árnyéka látszódna. Flórát kirázta a hideg, gyorsan elkapta a tekintetét. Úgy döntött, az lesz a legjobb, ha hazamegy.

***

A magánnyomozó iroda egy elhagyatott gyárépület és néhány használaton kívüli garázs szomszédságában állt. Lepusztult hely volt, de Ben nem bánta. A kuncsaftok könnyebben betértek, ha látták, hogy nincsenek leskelődő szomszédok. A diszkréció alapvető fontosságú ebben a szakmában.

A bejárat előtt hagyta a motort, bement, és az egyik fogasra dobta a dzsekijét. Az irodát csak egy ajtó választotta el az apró, szoba-konyhás lakástól, és ez jól is jött, amikor késő estig húzódott a munka. Most viszont az üres helyiség csupán arra emlékeztette, hogy nincs egyetlen megbízása sem.

Vetett egy pillantást az íróasztalra, amit elborítottak a korábbi ügyek aktái, a piszkos bögrék és tányérok, de nem fűlött a foga a takarításhoz. Majd holnap, gondolta. Úgysem lesz más dolga.

Hátrament a lakásba, és gyors szemlét tartott a hűtőben, ami szokás szerint kongott az ürességtől. Úgy döntött, rendel egy pizzát. Amíg a futárra várt, felnyitotta a laptopját és átnézte a híreket. Az Ambróziában leszúrt férfiról csak rövid beszámolót talált az egyik helyi hírportálon, sejtette azonban, hogy nem sokáig lesz ez így. Hamarosan firkászok árasztják el a kávézót, és Flóra eddigi problémái újabbakkal gyarapodnak majd.

Ben az utóbbi időben gyakran járt az Ambróziában, és a kopaszodó, jókedélyű tulaj többször említette a lányát, de Ben nem tudta, hogy arról a Flóráról van szó, akivel egy osztályba jártak középiskolában. Jól emlékezett az alacsony csajra, aki az osztálytársnőihez képest mindig is túl szótlannak, túl komolynak tűnt. Most, nyolc évvel később, Flóra zöld, kissé ferde vágású szemével egy figyelmes macskára emlékeztette a férfit. Tudta, hogy a nő néhány éve megházasodott, és a férje nagymenő író. Vajon ő is itt van, Rózsakőn, vagy Flóra egyedül jött?

Megérkezett a pizza, és Ben épp nekilátott volna, amikor újra csengettek. Egy pillanatra megörült, hogy ügyfél érkezett, de csak Alex állt a küszöbön. A barátja invitálásra sem várva bevonult mellette az ajtón, vetett egy pillantást a rendetlen irodára, majd egyenesen hátrament a lakásba. Ben lomhán követte.

– Azt ne mondd, hogy így akarod tölteni a szombat estét! – mutatott Alex viszolyogva a pizzásdobozra és a laptopra.

– Pedig ilyesmit terveztem.

– Tisztára bekockultál, haver!

– Muszáj, ha munkához akarok jutni – vonta meg Ben a vállát, és elvett egy szelet pizzát. – Kérsz?

– Kösz, inkább nem – fintorodott el Alex, amikor meglátta az olcsó gyorsétterem nevét a dobozon.

– Hogy te mekkora sznob vagy!

– Dehogy, csak nem eszem szemetet.

Ben ezen majdnem felröhögött. Eszébe jutott az a tömérdek chips, amit tegnap este faltak fel. Azok aztán kimerítették a szemét fogalmát. De Alex már csak ilyen volt. Neki minden vacaknak számított, amit olcsónak ítélt, és az ő mércéjével mérve jó sok minden beletartozott ebbe a kategóriába. Az apja cége autóalkatrészeket gyártott, és Alexnek sosem kellett a pénz miatt aggódnia.

– Sikeres volt a délután? – Alex elővett egy csomag Marlborót a zsebéből, rágyújtott, aztán leült az egyik székre az ósdi konyhaasztal mellé.

Valójában a szűk hajlék teljes berendezése ősrégi volt. Az olcsó, műanyag bútorok, az imitt-amott hámló, virágmintás tapéta, a kopott szőnyegek förtelmesen néztek ki. De Bennek jelenleg ez a lakás volt az egyetlen lehetősége, hacsak nem akart visszaköltözni az anyjához – ez pedig, bármennyire is szerette az asszonyt, eszébe sem jutott.

– Még dolgozom az ügyön – felelte Alexnek.

– Mesélj!

Ben elmondott mindent, amit eddig megtudott, a barátja közben komoly arccal figyelte.

– Biztos, hogy bele akarsz keveredni egy gyilkossági ügybe, Ben? Azért az nem olyan, mint a félredugó hitvesek lebuktatása.

– Tudom, de meg kell próbálnom, különben lassan lehúzhatom a rolót.

– Nekem elég rossz ötletnek tűnik. És a kávézó tényleg Abonyi Flóra apjáé?

– Ja. Milyen kicsi a világ, mi?

– Rózsakő meg pláne – húzta el a száját Alex. – Hallottam valakitől, hogy a férje jóval idősebb nála. Tanította az egyetemen, és Flóra még a diákja volt, amikor az ágyában kötött ki. Ki se néztem volna belőle, amilyen szürke egérke volt régen.

– Most már nem az – jegyezte meg Ben, ahogy eszébe jutott délutáni találkozása a nővel. Flóra fehér blúzán a felső két gomb ki volt nyitva, Ben könnyedén szemrevételezhette volna a dekoltázsát, de nem akarta…

Vagyis igen, persze, hogy akarta! Melyik épeszű férfi ne nézne meg egy csinos nőt? De ezúttal nem engedhette meg magának a kukkolást. Nem azért, mert abban reménykedett, hogy Flóra megbízza a nyomozással, és akkor rossz húzás lenne keverni az üzletet a magánélettel. Ennél nyomósabb oka is volt.

– Ohó! Csak nem jó nő lett a kicsi Flórából? – vigyorodott el csúfondárosan Alex. – Kedved támadt elcsábítani az agg férjétől?

– Ne légy barom! Tudod, hogy nem kezdek férjes nőkkel.

– Pedig nem hiszem, hogy nehéz dolgod lenne… – jegyezte meg Alex, őt ugyanis a házasság sem zavarta, ha kiszemelt egy csajt. Ben azonban távol tartotta magát a férjezett nőktől, és a barátja pontosan tudta, miért. Ettől függetlenül előszeretettel szekálta ezzel. – Lehet, hogy Flóra minden vágya egy fiatal, életerős szerető.

– Akkor majd keres valaki mást.

– Biztos vagy benne, hogy ezt komolyan gondolod? Ne már, Ben! Azután, ami…

– Halálkomolyan! – mordult fel Ben, félbeszakítva Alexet. – Nincs esetleg programod? Mondjuk valahol máshol, jó messze innen?

– Most, hogy mondod. Apám üzletfele meghívott vacsorára, az öreg meg rám parancsolt, hogy menjek el – grimaszolt Alex.

– Akkor hajrá! A sok idősödő luxusfeleség biztos repesve várja, hogy megérkezz.

– Marha vicces vagy! – forgatta a szemét Alex, de azért feltápászkodott az asztaltól. – Holnap beszélünk, addig ne csinálj semmi marhaságot!

– Hagyjál már a hülyeségekkel! – mordult fel Ben.

– Már itt sem vagyok. – Alex vigyorogva ballagott ki az ajtón, Ben pedig dühösen bámult utána.

Persze igazából nem is a barátjára volt mérges, hanem erre a rohadt helyzetre. Muszáj megszereznie ezt a megbízást, hogy megmentse a nyomozóirodát, ám ahhoz Flóra közelében kell lennie.

***

– Hogy mi történt?! – kiáltott Liza.

Flóra eltartotta a fülétől a telefont. Túl keveset aludt éjszaka ahhoz, hogy teljes hangerőn hallgassa Liza sápítozását.

– Nem kell így kiabálni – mondta, amikor a barátnője abbahagyta a sopánkodást. – Nem én öltem meg azt a hapsit, csak megtaláltam a holttestét.

Lizát azonban nem hatotta meg az érvelése.

– Jaj, Flóra! Hogy lehet az, hogy te huszonhat éves fejjel több zűrbe keveredsz, mint a tizenéves tanítványaim?

– Nem direkt csinálom, elhiheted.

– Tudom, de akkor is! Először Márk, most meg ez a hulla…

– Azért a kettőt össze se lehet hasonlítani! – háborodott fel Flóra. – Az egyik válás, a másik meg gyilkosság. Semmi közük egymáshoz.

– Csak épp nálad egy egyszerű válás is katasztrofális következményekkel jár, akkor milyennel fog egy gyilkosság?!

Flóra kénytelen volt beismerni, hogy van némi igazság Liza szavaiban. Azon a borzalmas decemberi napon elég zűrös ámokfutásba kezdett. Lehetett volna annyi esze, hogy legalább a magazinnál nem mond fel. Ám abban a szörnyű pillanatban csak arra tudott gondolni, hogy megszabaduljon mindentől, ami bánatot és keserűséget okoz.

– Egy válás sosem egyszerű, jobb, ha tőlem tudod – morogta gúnyosan.

Liza felsóhajtott a vonal túlsó végén, és Flóra szinte látta maga előtt, ahogy a barátnője megrovón csóválja a fejét.

– És ki a halott fickó?

– Nem tudom, szerencsére nem ismertem. A neten majd biztos fent lesz. – Flóra jobbnak látta, ha nem is említi a barátnőjének Bent és az ajánlatát a magánnyomozásról. Semmi kedve nem volt végighallgatni egy újabb lelkifröccsöt.

Miután lerakták a telefont, ivott még egy bögre kávét, de így sem érezte sokkal éberebbnek magát. Előző éjszaka, ahogy lehunyta a szemét, azonnal a bokszban ülő hulla bukkant elő a gondolatai közül, ráadásul a lehető legvalósághűbben. Hajnal lett, mire sikerült elaludnia, bár az álmaiban akkor sem volt sok köszönet. Ráadásul furdalta a lelkiismeret. Este fel kellett volna hívnia az apját, hogy elmondja neki, mi történt, mégsem tette meg. Abonyi Árpád évek óta nem járt sehol, Flóra képtelen volt elrontani az utazását már a legelső nap azzal a hírrel, hogy egy holttestre akadt a hátsó bokszban.

Amikor negyedóra múlva a kávézóhoz ért, a mesterember, akit Ben ajánlott, már az ajtóban várta. Flóra beengedte a kávézóba, és megmutatta neki a bokszot.

– Igaza volt Bennek – bólogatott a férfi. – Ezt bizony le kell csiszolni, aztán újrafesteni.

Azt, hogy a foltok honnan származnak, nem kérdezte. Talán azért, mert már látta a hírt, ami még előző este került fel a netre, és összerakta a dolgokat, esetleg Ben említett neki valamit. Bármi is volt az oka, Flóra örült, hogy ezúttal nem kell magyarázkodnia.

– Meg tudja csinálni még ma? – kérdezte reménykedve.

– Hát persze, hamar végzek vele, és néhány óra alatt meg is szárad a festék. Délután már újra kinyithat.

– Ez remek! – mosolyodott el Flóra.

Készített egy kávét férfinak, aztán hagyta, hadd dolgozzon. Kiírta az ajtóra, hogy délután kettőkor nyitnak, és felhívta az alkalmazottakat, hogy délnél előbb nem kell bejönniük. Végül magának is csinált egy újabb pohár kávét, és leült a pulthoz.

A csiszológép moraját hallgatva megnyitotta a helyi hírportál oldalát a telefonján, és újra elolvasta az előző nap megjelent rövid cikket. Szerencsére a kávézó nevét nem említették. Flóra sejtette, csakis ennek köszönheti az újságírók hiányát, bár valószínűleg korai az öröme, a cikk alatt ugyanis már gyűltek a kommentek. Egy részük a halott férfi kilétét firtatta, a másik pedig azt, hogy melyik kávézóban történhetett az eset. Csak idő kérdése, hogy az Ambrózia neve is felmerüljön. Főleg, ha egy szemfüles vendég kiszúrja, hogy tegnap és ma délelőtt is zárva voltak. Mihez fog kezdeni, ha megjelennek az újságírók? Ki kellene találnia valamit.

Nem maradt azonban ideje tervet kovácsolni, mert nyílt az ajtó, és egy férfi lépett be rajta.

– Sajnálom, uram, de ma csak délután leszünk nyitva – figyelmeztette Flóra. – Ott van az ajtón a kiírás.

– Igen, láttam – mondta a férfi. – Újvári Péter főhadnagy vagyok a rendőrségről – mutatta meg az igazolványát. – Én vezetem a nyomozást. Beszélhetnénk?

A főhadnagy sötét hajába vegyült néhány ősz szál, és ahogy levette a zakóját, előtűnt alóla vakítóan fehér inge, amin egyetlen gyűrődésnyom sem látszott. Flóra el sem tudta képzelni pisztollyal a kezében, egy gyanúsított után rohanva. Inkább cégvezetőnek tűnt, aki beugrott kávézni a következő meetingjére menet.

– Persze, üljön le. Mindjárt megyek én is.

A főhadnagy elhelyezkedett a legközelebbi asztal mellett. Flóra berakta kiürült csészéjét a mosogatógépbe, és odament hozzá. Fogalma sem volt, mit akarhat tőle a férfi, hisz’ előző nap az egyenruhás zsaruk már felvették a vallomását.

– Leülne, kérem? – intett Újvári a szemben lévő székre. Flóra leereszkedett az asztal mellé, és várakozóan pillantott a rideg szürke szempárba. – Lenne kedves elismételni, mi is történt tegnap reggel?

Bár a főhadnagy udvarias köntösbe csomagolta, egyértelműen érződött, hogy nem pusztán kérésről, hanem utasításról van szó. Flóra nem látta értelmét annak, hogy felhívja a férfi figyelmét: már mindent, amit tudott, elmondott. Helyette biccentett, és szóról szóra elmesélte ugyanazt, amit előző nap.

– Tehát az ajtó be volt zárva, amikor megérkezett? – szólt a főhadnagy, miután a végére ért a történetnek.

– Igen, az első és a hátsó is. Nem is értem, hogyan jutott be a gyilkos.

– Ez itt a kérdés, nem igaz? – Újvári talányos pillantást vetett Flórára, majd alaposan körülnézett. – Jól látom, hogy csak egy biztonsági kamerájuk van? Kint, az első ajtó felett?

– Igen.

– Sosem gondoltak arra, hogy érdemes lenne egyet a hátsó bejárathoz is rakni? Esetleg még egyet a vendégtérbe?

Flóra érzékelte a helytelenítést a rendőr hangjában. Valószínűleg felesleges lenne elmagyaráznia neki, hogy egy ilyen csendes kisvárosban, mint Rózsakő, az üzlettulajdonosok nagy része egyetlen kameránál többre nem költ. – Eddig nem tűnt szükségesnek.

– Talán majd ezután megfontolják. Egyébként mikor zárnak péntekenként?

– Este kilenckor, mint mindennap.

– És tegnapelőtt ki zárt?

– A pincérek szoktak, aznap Mónika volt a soros.

A főhadnagy bólintott, de egy pillanatra se vette le a szemét Flóráról. A nőnek olyan érzése támadt, mintha Újvári belelátna a fejébe, és kikémlelné az összes rejtett gondolatát.

– Azt még megmondaná, hölgyem, hogy hol volt péntek este tíz és szombat hajnali egy között?

– Otthon, nyilván aludtam.

– Van valaki, aki megerősítheti ezt?

– Nem, egyedül voltam, de miért kérdi?

– Azért, mert a kollégáim átvizsgálták a kávézó mindkét bejáratát és megállapították, hogy nem történt illetéktelen behatolás – közölte a férfi hideg tárgyilagosággal. – Ugye jól tudom, hogy magának, az apjának és az alkalmazottaknak van csak kulcsuk az üzlethelyiséghez?

– Igen, így van, de miért kérdi? – Flóra attól tartott, nagyon is sejti, mire akar a főhadnagy kilyukadni. Érezte, hogy a tenyere, amit már jó ideje ökölbe szorított az asztal rejtekében, nyirkos lesz az izzadtságtól.

– Csupán annyit, hogy a tettes kulccsal jött be a kávézóba – mondta Újvári, beigazolva Flóra félelmét. – Ezért is gyanakszunk arra, hogy maguk közül követte el valaki a gyilkosságot.

***

Gréta rátenyerelt a dudára, de a fülében dübörgő vértől alig hallott valamit a tülkölésből. A gyalogos viszont észrevette a veszélyt és hátraugrott. Az autó tovább csúszott a parkoló belseje felé, Gréta kétségbeesetten taposta a féket. Végül az alacsony padka állította meg. A Volkswagen zökkent egyet, az orra csikorogva futott fel a járdára, aztán a motor köhögő hangot hallatva lefulladt.

Gréta a gyalogút másik szélét szegélyező épületre bámult. Ha nagyobb lendülettel érkezik, felkenődik a falra. Úristen, Pipi! Mi lett volna a lányával, ha egy ilyen ostobasággal megöli magát? Leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy visszarohanjon hozzá az óvodába, hazavigye, és egész nap meséket nézzenek, összebújva a kanapén.

Még akkor is görcsösen markolta a kormányt, amikor a nagykabátos alak, akit végül mégsem ütött el, megkocogtatta az ablakot. Gréta automatikusan megnyomta az ablaknyitó gombot.

A bekukkantó férfi elázott a hóesésben, sötét haja magas homlokához tapadt.

– Jól van? – kérdezte kicsit ijedten.

– Persze…

– Biztosan? – Vastag, barna szemöldöke között elmélyültek a ráncok, ahogy végigpásztázta Grétát. – Engedje meg, hogy hívjak egy szerelőt, aki megnézi a kocsiját. Természetesen én állom a költségeket.

– Erre semmi szükség.

– Ez a legkevesebb, amit tehetek. Ha körülnézek, akkor észreveszem magát.

– Igen, de tényleg nem kell…

– Ragaszkodom hozzá!

A férfi elővette a mobilját, és pár lépéssel távolabb húzódott az autótól. Gréta nem tudta kivenni a szavait, csak hangjának baritonját hallotta. Aztán a férfi újra a Volkswagen ablakához hajolt, és bepillantott Grétára.

– Húsz perc múlva ér ide az autómentő. Addig ne fagyoskodjon, hadd hívjam meg egy kávéra!

Gréta azt akarta mondani, hogy itt van a munkahelye egy köpésre, az irodában is meg tudja várni a szerelőt. A szavak azonban nem jöttek a szájára, helyette némán bólintott. A férfi elmosolyodott, kinyitotta neki az ajtót, és még ki is segítette. Aztán egy karamellaszínű épületre mutatott.

– Ismeri az Ambróziát?

⁓ 3. ⁓

– Te meg mi a francot művelsz?! – üvöltötte az edző, amikor Ben az ellenfele egyetlen jól irányzott ütésétől elterült a padlón, aznap már sokadszorra.

Az edzések mindig kemények voltak, és ha az ember nem akarta, hogy péppé verjék, muszáj volt fejben is ott lenni, nem csak testben, ám ez jelenleg igencsak nehezére esett Bennek.

– Újra! – kiáltott az edző.

Ben feltápászkodott, és szembefordult a ringben álló másik fickóval. Régen karatézott, aztán rövid ideig kipróbált néhány más sportágat is, de végül az MMA-ra, a kevert küzdősportokra esett a választása. Itt nem csak az állóharcot, hanem a földharcot is tanulták, ami jól jött a munkája során.

Megszólalt a síp, és nem kellett hozzá sok idő, hogy az ellenfele ismét a földre vigye, ezúttal egy hatalmas rúgással, aztán még bevitt jó néhány ütést, mielőtt az edző leállította volna a küzdelmet.

– Oké, mára ennyi! – Ingerülten Benhez fordult. – Szedd össze magad, Burke! Következő alkalommal szeretném látni, hogy koncentrálsz. Bármi is foglalkoztat, azt hagyd a ringen kívül!

Ben bólintott, bár legszívesebben azt mondta volna, hogy azért ez kurvára nem ilyen egyszerű. Ehelyett szótlanul elvonult zuhanyozni, és addig folyatta magára a forró vizet, míg az ütésekre és rúgásokra már csupán enyhe sajgás emlékeztette.

Hazaindult, de a nyomozóirodához érve kellemetlen meglepetés várta. A bejárat mellett egy pasas támasztotta a falat, és az arckifejezéséből ítélve rossz kedvében volt. Ben érzékei nyomban riadót fújtak: sejtette, hogy nem új ügyfele érkezett.

Komótosan leszállt a motorról, a kormányra akasztotta a bukósisakot, de közben nem vette le a szemét a látogatójáról. A fickó tömzsi nyakán kugligolyó formájú fej ült, hordónyi felsőtestén megfeszült a fekete póló. Remekül el lehetett rajta olvasni a feliratot: Rózsakő Security. Tehát kidobóember.

A pasas ellökte magát a faltól, és közelebb lépett Benhez.

– Te vagy a nyomozó? ‒ köpte a szavakat.

– Miért érdekel?

– Azért – vicsorogta a golyófejű –, mert a nejem miattad akar elválni tőlem!

Ben most már emlékezett a néhány héttel korábbi ügyre, és a fickó feleségére is, aki hiába sminkelte ki magát gondosan, amikor felkereste a nyomozóirodát, a zúzódást az arcán nem tudta eltüntetni.

– Nem inkább azért, mert vered? – mordult fel Ben. – Vagy a vörös hajú csaj miatt, akivel abban a motelben keféltél?

– Ha nem fényképezel le minket, Szilvi sosem tudja meg! Hülye fasz! – üvöltötte a fickó, és a nyomozóra rontott.

Ben, talán az edzésen elszenvedett verés hatására, nem reagált időben, és az ütés állon találta. Égő fájdalom hasított az álkapcsába, és a fémes ízből ítélve elharapta a nyelvét.

A poros járdára köpte a vért, és a pasasra villantotta a tekintetét. Ó, mennyire élvezetes lesz megleckéztetni ezt a rohadékot! A második ökölcsapást már könnyedén elhárította, aztán behúzott egy jókorát a golyófejű gyomrába, amitől az egy pillanatra megtorpant. De csak egy pillanatra, aztán újra támadásba lendült.

Ben kitért az ütés elől, és kivédte a rúgást is, amivel a fickó a térdét vette célba, majd úgy döntött, nem finomkodik tovább. A golyófejű hasába és orrába öklözött – az utóbbi a reccsenésből ítélve el is törött. Aztán Ben lendületet vett, és kirúgta a pasas lábát, aki hangos nyekkenéssel elterült el a járdán.

– Nagyon gyorsan tűnj el, különben péppé verlek! – morrant rá Ben, és nézte, ahogy a golyófejű feltápászkodik a földről, vet egy gyűlölködő pillantást felé, aztán vérző orrát törölgetve eloldalog.

Ben sajgó állal lépett be a lakásba. Nem hiányzott a mai napjából ez az összetűzés, se egy újabb fájó testrész, de a golyófejűhöz hasonló alakok mindig feldühítették. Nem elég, hogy megcsalta és bántalmazta a feleségét, még mást is hibáztat a saját szarságai miatt. Ben haragja csupán a gondolattól újra forrni kezdett, és az üres iroda láttán csak tovább romlott a kedve. Reggel ugyan összerámolt, de így, hogy nem borítottak papírok minden létező felületet, még inkább használaton kívüli benyomást keltett a helyiség. Pedig ez a munka volt az első ide-oda csapongó élete során, amit valóban élvezett. És olyan jól is ment minden – egészen három héttel ezelőttig.

Ben gyorsan elűzte a fejéből a pocsék emléket, és igyekezett arra koncentrálni, hogyan is menthetné meg rohamosan hanyatló vállalkozását. Az első lépés az lenne, ha Flóra megbízná. Ehhez azonban ki kell találnia, hogyan győzhetné meg a nőt, aztán pedig azt, hogyan fogja vissza magát Flóra társaságában. Maga sem tudta, melyik lesz a nehezebb feladat.

Leült az íróasztala mögé, bekapcsolta a laptopot és átböngészett minden cikket, amit a gyilkosságról talált. Míg az előző esti rövid jelentés nem említett helyszínt, a vasárnap megjelenő írásokban egymás után tűnt fel az Ambrózia neve. Valaki még egy fényképet is készített a bejáratról, amin ott díszelgett a felirat, hogy aznap délelőtt a kávézó zárva tart.

Ben az órára pillantott. Elmúlt délután négy, talán ideje lenne egy újabb látogatást tennie az Ambróziában, hátha Flórát már kellően felbosszantották a firkászok ahhoz, hogy hajlandó legyen megfontolni az ajánlatát.

Negyedóra múlva be is lépett a kávézóba, ahol csak úgy nyüzsögtek az emberek. Az összes asztalnál ültek, és még a pultnál is sokan álltak. A levegőben kávéillat terjengett, a vendégek fojtott hangon diskuráltak, és időről időre a bokszok felé sandítottak. Valószínűleg kiszivárgott, hogy ott találták meg a holttestet.

Ben a zűrzavar ellenére egyből kiszúrta Flórát. A nő épp egy alaposan megpakolt tálcát vitt az egyik ablak melletti asztalhoz. Kicsit előrehajolt, miközben lerakta a poharakat, Ben tekintete pedig nyomban szűk, fekete nadrágba bújtatott fenekére siklott.

A francba, ezt nem kéne! – kapott észbe némi késéssel.

Gyorsan elfordult, aztán körbenézett az asztalok mellett ülő embereken, és megakadt a pillantása a megyei napilap bűnügyi tudósítóján. A nő előszeretettel festette a haját zavarba ejtően élénk színekre – most épp lilás árnyalatban pompázott –, így könnyű volt észrevenni a csődületben.

– Helló, Stella – ment oda az asztalához. – Nem bánod, ha leülök?

– Ben! – A nő felpillantott a laptopból, amin sebesen kopácsolt, és cseppet sem tűnt lelkesnek. – Te meg hogy kerülsz ide?

– Remek itt a kávé – mondta Ben, és nem törődve a nő hűvös pillantásával, leereszkedett a szomszédos székre.

– Tényleg az. – Stella ivott egy kortyot a bögréjéből, Ben pedig gyorsan kihasználta, hogy nem a készülő cikkére figyel.

– Azonosította már a rendőrség a halott fickót? – kérdezte.

– Úgy tudom, nem. De azt ne mondd, hogy megbíztak az üggyel! Tudod, hogy ez gyilkosság…

– Egyelőre csak csendes érdeklődő vagyok.

– Egyelőre?

Ben könnyedén megrántotta a vállát.

– Ki tudja, mit hoz a jövő, nem igaz?

– Szerintem nem akarsz te ebbe belekeveredni – mondta Stella nyomatékosan. – Hallottad, ki vezeti a nyomozást?

– Ki? – érdeklődött Ben, aztán leesett neki, kire is célozhat a nő. – Mondd, hogy nem Újvári!

– De bizony.

– A rohadt életbe!

– Jobb, ha meghúzod magad, Ben! – figyelmeztette Stella. – Tudod, hogy Újvári a múltkori eset óta azt lesi, mikor hibázol.

– Tisztában vagyok vele. De azért elmondhatnád, mit tudsz a kávéházi hulláról. Vedd szakmai kíváncsiságnak!

Stella lemondóan megcsóválta a fejét, aztán elmesélt mindent, amit a rendőrség elárult a sajtónak. Ben kevés új információt tudott meg: úgy tűnt, a zsaruk a szokásosnál is szűkszavúbbak. Vagy nincs is miről beszámolniuk.

– És mi a helyzet a késsel? Találtak rajta ujjlenyomatot? – kérdezte Ben. Minden, amit eddig megtudott a gyilkosságról, arra utalt, hogy hirtelen felindulásból követték el. A tettesen bizonyára nem volt kesztyű, és Ben abban is kételkedett, hogy letörölte volna a kés nyelét, miután beledöfte az áldozat mellkasába.

– Nem mondtak semmit, de szerintem azon a késen egy halom ujjlenyomat lehetett. A kávézóban dolgozóké, talán még pár vendégé is…

– Akár még az áldozat is megfoghatta, miután a tettes leszúrta.

– Igen. Szóval nem hinném, hogy az ujjlenyomatokkal bármit is tudnának kezdeni a zsaruk – vonta meg a vállát Stella, és újra belemélyedt a laptopba.

Ben töprengve nézett Flórára. Tisztán látszik, hogy a zsaruk alig haladtak a nyomozással, hátha a nő végre belátja, hogy igenis szüksége van egy magánnyomozó segítségére. Flóra egy üres kávéspoharakkal megpakolt tálcát vitt vissza a pulthoz, Ben elköszönt Stellától és odament hozzá. Úgy tűnt, Flóra sem örül jobban a felbukkanásának, mint az előbb Stella. Homlokráncolva figyelte, ahogy Ben a pultra könyököl, és el sem mosolyodott közben.

– Hogy bírod a zűrzavart? – kérdezte tőle Ben.

– A vendégekkel nincs gond, csak az újságírókkal – húzta el Flóra a száját. – Folyton kérdésekkel bombáznak, és nem értik meg, hogy ha tudnék, se mondhatnék semmit.

– Végül is ez a munkájuk. De ezzel te is tisztában vagy, nem? Hallottam, hogy firkász lettél.

– Csak voltam. Egy női magazinnak írtam cikkeket, az azért teljesen más. Például soha nem zaklattam senkit a kérdéseimmel.

– Nagyon harapós vagy ma. Biztos, hogy csak az újságírók miatt?

Ezzel az utóbbi megjegyzésével Ben csak tovább rontott a helyzeten, Flóra zöld macskaszeme ingerülten megvillant.

– Ez nem elég?

– Neked, aki kisujjból kiráztad a kitűnő érettségit, aztán a sikeres felvételit a bölcsészkarra, a stressz leghalványabb jele nélkül? Szerintem nem.

– Az régen volt – mondta Flóra, és furcsán szomorúnak tűnt.

– Akkor hagyd, hogy segítsek!

– Az is a magánnyomozói szolgáltatásaid közé tartozik, hogy kordában tartod az újságírók hadát? – nézett rá a nő.

– Elég rugalmas vagyok.

– Veszem észre. Miért akarod ennyire ezt a munkát, Ben?

A nyomozó egy pillanatra fontolóra vette, hogy beszél neki az üzleti nehézségeiről, és arról, ami miatt idáig jutott, de gyorsan elvetette az ötletet. Pedig biztosra vette, hogy Flóra megbízná, ha mindent tudna. Szánalomból. Bassza meg, ilyen mélyre azért még nem süllyedt!

– Jól mutatna az önéletrajzomban, hogy nyakon csíptem egy gyilkost – vigyorgott inkább a nőre visszanyelve a keserűségét, és látta, hogy Flóra beveszi a hazugságot.

– Ugyanolyan magabiztos vagy, mint régen – csóválta meg a nő a fejét. – Kérsz egy kávét? – kérdezte a korábbinál jóval barátságosabban.

– Igen, köszi.

Flóra a nagy, ezüstös kávégéphez ment, majd kicsivel később egy gőzölgő csészével tért vissza. Ben belerakta a szokásos három kanál cukrot a pohárba, majd a kávét kavargatva Flórára nézett.

– Mondd csak, ha már nem újságíró vagy, akkor tulajdonképpen mit csinálsz? Már amikor épp nem elhunytakat cserkészel be vidéki kávézókban.

Flóra szája ismét mosolyra húzódott, bár ezúttal jóval kényszeredettebben.

– Mondtam tegnap. Apámnak segítek be, amíg Svédországban van.

– De azután?

– Hát, ha már ilyen jól megy, esetleg elgondolkozom azon, ne legyek-e hivatásos hulla-vadász.

– Az biztos, hogy hiányszakma ‒ bólogatott Ben nagy komolyan, amire Flóra ismét elmosolyodott. Ez a mosoly már egészen a szeméig kúszott, és Ben egy hosszúra nyúló pillanatig nem tudta levenni a szemét az arcáról.

Aztán szerencsére megjelent egy újabb vendég a pultnál, és a nő elment, hogy kiszolgálja. Ben töprengve nézett utána. Mindig is jók voltak az emberekkel kapcsolatos megérzései, és Flóra szavai mögött talányt szimatolt.

– Miért hagytál fel a firkászkodással? – kérdezte, amikor a nő visszajött hozzá.

Flóra homlokráncolva meredt rá.

– Mindig ilyen sokat kérdezel?

– Csak akkor, ha nagyon tudni akarom a választ – villantott a nőre egy vigyort, aki erre csak megforgatta a szemét.

Mielőtt azonban felelhetett volna, egy nagydarab, szakállas pasas lépett a pulthoz.

– Vele vigyázz! – figyelmeztette Ben halkan. – A bulvármocsok legalja. Gondolkozás nélkül ad olyan szavakat a szádba, amiket sose mondtál. Jobb, ha a szokásos pincérnődumára szorítkozol vele.

– Nagyszerű! – sóhajtott Flóra. – Kösz a tippet!

– Csak hogy lásd, mennyire hasznos tudok lenni, ha arról van szó.

– Szörnyen hasznos, azt látom – hagyta ott a nő nevetve. A szakállas fazonhoz lépett, felvette a rendelését, majd felnyúlt a polcra egy kávés csészéért.

Ben egy hosszú pillanatig vigyorogva bámulta a mellét, amin a nyújtózkodástól megfeszült a blúz, aztán szentségelve fordult vissza a kávéjához. Ez így rohadtul nem lesz jó! Arra kell koncentrálnia, hogy meggyőzze Flórát, és nem arra, hogy milyen szórakoztató már maga a próbálkozás is.

*

Elmúlt este tíz, mire Flóra hazaért. Első útja a fürdőszobába vezetett, és engedett magának egy teli kád vizet. A talpa veszettül fájt a sok járkálástól, a karjait pedig alig érezte a nehéz tálcák cipelésétől. Érthető, nincs hozzászokva a felszolgáláshoz, általában a laptop felett görnyedve tölti a napjait.

Gyorsan ledobálta magáról a ruhákat és elégedetten sóhajtva merült el a habos vízben, ám még a forró fürdő és a kellemes rózsaillat sem tudta megnyugtatni. Újvári szavai jártak az eszében. Szerette volna azt hinni, hogy az egész egy borzalmas félreértés, de az ajtókat valóban nem törték fel. Az egyetlen magyarázat, amit a főhadnagy is említett: a gyilkosnak kulcsa volt a kávézóhoz. Flórát a gondolattól is kirázta a hideg. Egész nap árgus szemekkel figyelte apja alkalmazottait, hátha tesznek vagy mondanak valami gyanúsat, és közben rettentően kínosan érezte magát. Hisz’ ezer éve ismerte mind az ötüket! Hogy is feltételezhet róluk ilyen szörnyűséget?!

Mikor kihűlt a víz, kimászott a kádból és magára kapta az alváshoz használt férfipólót. Belepillantott az egész alakos tükörbe, és hirtelen nem is értette, miért viseli még mindig a volt férje ruháját éjszakánként. Talán igaza van Lizának, tényleg nem igyekszik eléggé maga mögött hagyni a múltat. Túlságosan ragaszkodik a régi szép emlékekhez ahhoz képest, hogy csak két évig voltak házasok Márkkal. Ám az a két év hosszúnak, szinte örökkévalóságnak tűnt, míg a válásuk óta eltelt hónapok csupán perceknek érződtek.

Sóhajtva ment a szobájába és átöltözött egy pizsamába, a pólót pedig hirtelen jött dühvel belehajította a sarokban álló szemetesbe. Leült az ágyra, és az ölébe húzta a laptopot. Aztán csak bámulta az üres Word dokumentumot ugyanúgy, ahogy az elmúlt hat hónap minden egyes napján.

Amióta az eszét tudta, az írás a lételeme volt, a titkos fegyvere, amivel mindig legyőzte a sokszor egyhangú, néha kegyetlen valóságot. Most azonban, amikor a legnagyobb szüksége volt rá, cserbenhagyta a fantáziája. Mintha Márkkal együtt elvesztette volna azt a képességét is, hogy történeteket meséljen el, és nem is tudta, hogy ez, vagy a férfi árulása fájt jobban. Keserű dühvel rakta félre a laptopot, és magára húzta a takarót. Ennél már csak jobb jöhet!

Ám a másnap sem indult fényesen. Először Újvári főhadnagy jelent meg néhány rendőr kíséretében, és újra kifaggattak mindenkit, ezúttal jóval hosszabban, és az egyenruhások jelenléte nem tett jót a forgalmuknak. Mégsem ez volt az, ami végleg elüldözte a vendégeket, hanem egy újabb cikk. A helyi hírportálon jelent meg, az újságírónak valahogy sikerült kiderítenie, hogy a rendőrség a kávézó alkalmazottait gyanúsítja. Az írást rengetegen megosztották a Facebookon, a helyi lakossági csoportokban, és a kávézó hamarosan kongott az ürességtől.

– Legalább az újságírók felszívódtak, és nem is ment el az összes vendég – szólt Mónika optimistán. Az öt alkalmazott közül ő dolgozott legrégebben az Ambróziában.

Flóra abbahagyta a makulátlanul tiszta pult törölgetését, amivel leginkább a feszültségét próbálta levezetni, és az egyetlen foglalt asztalukra pillantott, ami mellett két ősz hajú úriember ült.

– De csak azért, mert nincs okostelefonjuk. Holnap, ha majd megjelenik az a cikk az újságban, ők se lesznek itt.

– Olyan borúlátó vagy, Flóra! Lehet, hogy a rendőrök holnapra dutyiba vágnak valakit közülünk, és akkor újra özönleni fognak az emberek.

– Valahogy ez a verzió sem tetszik annyira ‒ nevetett fel kényszeredetten Flóra, amire Mónika rögtön megcsóválta a fejét.

– Neked semmi sem jó, és még a viccet sem érted.

‒ Nincs túl sok kedvem viccelődni.

‒ Azt látom. Egyébként beszéltél már az apáddal? ‒ Mónika elkezdte rendezgetni az eddig is tökéletesen egyenes sorban álló kávéscsészéket, és csak egy oldalpillantást vetett közben Flórára.

– Próbáltam hívni ma délben, de nem csörgött ki. Tegnap kezdődött a gyalogtúra, már biztosan olyan részen járnak, ahol nincs térerő. Az utazási irodában szóltak előre, hogy lesz ilyen.

– Hát ‒ nyújtotta el Mónika a szót ‒ lehet, hogy jobb is, ha kimarad ebből.

– Igen – mondta Flóra komoran –, mindenképpen jobb.

Az apja kikészülne, ha látná, mennyire elhagyatott a kávézó, amit második gyermekeként szeretett. Flóra abban bízott, hogy másfél hét múlva, amikor hazaér, túl lesznek ezen a szerencsétlen epizódon, és újra visszazökken minden a régi kerékvágásba. Szerette volna megkímélni az apját ettől az egész felfordulástól.

Pár hosszúra nyúló, teljesen felesleges rendezgetéssel töltött perc múlva Tibi, a másik felszolgáló jött oda hozzájuk.

– Biztos, hogy mindketten kellünk, Flóra? ‒ kérdezte, a pultnak támaszkodva. ‒ Ha nem, akkor elhúznék. A banda próbálna, és csak én hiányzom.

– Menj nyugodtan! – biccentett Flóra.

– Kösz! – villantott rá a férfi egy mosolyt, közben már le is vette magáról a kötényét, és meglazította a nyakkendőjét. – Szombat este fellépünk a repülőnapon. Eljössz?

– Még meglátom – felelte Flóra, habár előre tudta, hogy úgysem lesz kedve bulizni. Mostanában csak arra volt ereje, hogy átvergődjön a napokon, bár az is egyre inkább nehezére esett, aztán esténként begubózott a lakásában. Alig mozdult ki otthonról. Ebből a szempontból tiszta szerencse, hogy az apja elhívta a kávézóba helyettesíteni, legalább így nem válik teljesen remetévé. De a koncertet biztosan kihagyja, kirázta a hideg a gondolattól, hogy önszántából ennyi ember közé menjen.

Nézte, ahogy Tibi – immár az ingét gombolva – eltűnik a hátsó bejárat mögött, aztán Mónikához fordult.

– Te is hazamehetsz ám! Nem hinném, hogy bárki is betoppanna.

– Biztos? Jól jönne egy szabad este, de szívesen maradok, ha kellek.

– Elboldogulok – mosolygott rá Flóra a nőre.

Másfél órával később Danit is hazaküldte. Ő volt a két szakács közül a fiatalabb, és megrögzött egészségtudatosságával mindenkit az őrületbe kergetett. Aznap Flóra már végighallgatott egy kiselőadást arról, hogy vegyék le az étlapról a tésztákat, és helyette többféle salátát kínáljanak. Mintha ez lenne a legnagyobb gondjuk!