SZABICS ADRIENN

SZÍVZAVAR

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

1. Sophie

2. Sophie

3. Sophie

4. Bennett

5. Sophie

6. Bennett

7. Sophie

8. Bennett

9. Sophie

10. Bennett

11. Sophie

12. Bennett

13. Sophie

14. Bennett

15. Sophie

16. Sophie

17. Sophie

18. Bennett

19. Sophie

20. Sophie

21. Sophie

22. Sophie

Epilógus

Azoknak, akik azt hiszik,
hogy a legrosszabb után már nincs tovább.

Mindig előre nézz!

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szívem minden szeretetével hálás vagyok a szüleimnek, amiért születésemtől fogva mindig mellettem állnak. Soha egy percig nem szűntek meg szeretni, és a legőrültebb álmaim megvalósításában is támogattak. Anya és Apa! Köszönök mindent! Szeretlek titeket!

Emellett köszönettel tartozom a családom és a barátaim támogatásáért, akik feltétel nélkül szeretnek, és akiket én is szeretni fogok, amíg élek. Nélkületek nem tudnék létezni!

Külön köszönet jár Vivinek és Csillának, amiért évek óta elviselnek, és akik mellettem voltak a legboldogabb és a legnehezebb pillanatokban is. Köszönöm, hogy vagytok nekem.

És köszönöm Neked, kedves olvasó, aki a kezedben tartod ezt a könyvet. Köszönöm a bizalmadat, remélem, kellemes kikapcsolódás lesz számodra ez a történet.

Szeretettel, Adri

1.

SOPHIE

A fürdőszobában készülődöm, éppen a sminkemet és a hajamat csinálom. Ma lesz a középiskolai ballagásom. Gondolatban végzek egy kis időutazást.

Csak két dolog van az életemben, amit mindennél jobban szeretek. A zene és a szerelem. Úgy sóvárgom utánuk, mint a kiszáradt szántóföld egy csepp esőért. Ez a két dolog tart engem életben.

Amióta az eszemet tudom, énekelek. Előbb kezdtem el dallamokat dúdolni, mint beszélni. A zene volt számomra a menedék. Mindenhol énekeltem; a zuhany alatt, az autóban, mosogatás közben és sajnos sokszor tanulás helyett is. De ha énekelhettem, az olyan varázslatos érzés volt számomra, mint amikor a friss hó leér az égből az ablakpárkányra.

Az első emlékem is a zenéhez köthető. Talán hároméves lehettem, amikor az apai nagyszüleim látogatóban voltak nálunk. A nappaliban ültünk, én eléggé szégyenlős voltam, nem mentem oda hozzájuk. Végig a fotel mögött bujkáltam, és azt vártam, hogy mikor mennek végre el.

– Gyere ide, csillagom! – szólt nekem a nagyi. De én meg sem mozdultam, csak bámultam rá, mint egy idegenre.

Közben papus váltogatta a csatornákat a tévén. Nem tudom, hogy mit akart nézni, de semmi nem felelt meg neki. Egyszer csak az MTV zenecsatornája jelent meg a képernyőn, ahol retró válogatásokat adtak, és épp Tina Turner Rolling on the River című dala ment. Ekkor kiléptem a fotel mögül, odaálltam a tévé elé, és elkezdtem táncolni meg hümmögni. Nem tudtam a szöveget, ezért elképesztő badarságokat mondhattam. Biztosan így volt, mert mindenki nevetett a szobában.

– Nagyon szereti a zenét! A mesék nem is érdeklik – mondta anya széles mosollyal az arcán. És ez volt az a pont, amikor papus rájött, hogy mivel tudna engem közelebb vinni magához. Mivel én voltam az egyetlen unokája, ez fontos volt neki. Utána rendszeresen eljött, és velem együtt hallgatta a tévében meg a rádióban szóló legújabb zenéket. Mindig mesélt nekem, hogy az ő gyerekkorában mik voltak a slágerek, melyikeket szerette és melyikeket utálta. Egyszer azt is a fülembe súgta, hogy amikor még nagyon fiatal volt, a nagyi előtt egy gyönyörű bárénekesnővel randizott, akinek fekete haja és szeme volt, a hangja meg mint egy csiszolatlan gyémánt, de nem lett belőle semmi, mert neki be kellett vonulnia katonának, a hölgy pedig faképnél hagyta.

Nagyon tetszettek az emlékek, amiket papus mesélt nekem a rég elmúlt zenei világról. Még azt is megtudtam, hogy 1959–ben tizenöt évesen a Kansas City nevű zenekar Gilbert Harrison című számára csókolózott életében először, és huszonöt évesen részt vett az 1969–ben megrendezett Woodstocki Fesztiválon nagyival, ahol élőben látta és hallotta Janis Joplint, akinek egyébként nagy rajongója vagyok.

Nehéz volt a nagyszüleimet elképzelni fiatal hippiként, amint Jimi Hendrix–, The Who–, Joe Rocker–, Johnny Winter– vagy Janis Joplin–számokra buliznak egy olyan helyen, ahol minden az alkoholról, a szexről meg a drogokról szólt. Persze ezekről papus egy árva szót sem mondott, mindent, amit tudok az akkori „szeretkezz ne háborúzz” életstílusról, azt az interneten olvastam.

Ettől függetlenül egyszerűen imádtam papus történeteit, ő lett a legjobb barátom. Minden nap eljött hozzánk, és velem töltött néhány órát délutánonként. Soha nem hagyott ki egy alkalmat sem, hogy velem legyen, és halljon engem énekelni.

Engem egy kicsit sem zavart, hogy amíg a legtöbb gyerek az utcán játszott a barátaival, és a lányok a plázába jártak vásárolgatni, addig én a nagypapámmal töltöttem az időmet. Nagyon szerettem vele lenni. Hasonló volt az érdeklődésünk a zene iránt, és külsőleg is olyan voltam, mint ő. Rendszeresen csináltunk közös programokat. Sokszor vitt el fagyizni, múzeumokba meg könyvtárba, hogy minél szélesebb rálátásom legyen a világra. Közben mesélt és mesélt, én meg figyelmesen hallgattam, amit mond, semmi fontosról nem akartam lemaradni. Abba bíztam, hogy egy nap majd nagy hasznát vehetem az egyetemen a papustól hallott történeteknek.

A szüleim eleinte nem örültek a zene iránti szeretetemnek, mert másról sem bírtam beszélni. Nem érdekeltek a babák, a plüssök vagy a mesék. Semmi olyasmi nem érdekelt, amit a korombeli lányok szerettek. Papus azonban mindig mellettem állt, azt mondta: ha ez tesz boldoggá, nem szabad mások véleményével foglalkoznom, még akkor sem, ha a szüleimről van szó. Még énekórákra is beíratott.

Ms. Abigail Moonhoz évekig jártam heti kétszer suli után és minden szombaton délelőtt. Ezeket a különórákat papus fizette, mert a szüleimnek nem volt rá elég pénzük. És mindig ő volt az, aki elkísért. De aztán egy nap nem jött.

Tizennégy éves voltam, már hazaértem a suliból és papust vártam, mert ilyenkor mindig együtt néztük a délutáni slágerlistát a tévében, és utána együtt mentünk Ms. Moonhoz. Mindig kicsit hamarabb jött, hogy még előtte elmesélhessem neki, mi történt velem a suliban. És ő cserébe mindig mesélt valamit, aminek köze volt a zenéhez.

Már fél hat volt, az idő csak telt, de ő még mindig nem érkezett meg. Hatra már énekórán kellett lennem. Szóltam anyának, hogy felhívom telefonon, mert papus sosem hagyja ki a velem töltött időt, és ilyenkor már itt szokott lenni. De nem vette fel. Ekkor már anya is ideges lett, és úgy döntött, hogy elmegy apával papus és nagyi házához.

Emlékszem, hogy az idő nagyon lassan telt, mióta a szüleim elmentek megnézni, hogy mi van papussal. Amikor már majdnem hat óra volt, világossá vált számomra, hogy ma nem lesz közös sztorizgatás, és ki kell hagynom az énekórát is. Tudtam, hogy valami nagyon rossznak kellett történnie. Éreztem, hogy baj van. Talán papus rosszul lett, és kórházba kellett vinni. A szívem mélyén azt reméltem, hogy egyszerűen csak elfelejtette a közös programunkat. De az teljességgel kizárnak tartottam, mivel még soha nem fordult elő ilyesmi. Ahogy telt az idő, egyre idegesebb lettem. Felhívtam Ms. Moont, hogy lemondjam az énekórát.

Amikor már majdnem nyolc óra volt, a legrosszabbra gondoltam. A szüleim nem telefonáltak, és nem is jöttek haza. Az idegeim teljesen kikészültek. A körmömet a húsomig lerágtam. Aztán meghallottam, hogy a bejárón csapódik egy autó ajtaja. Anyáék!

Úgy rohantam ki, hogy majdnem vittem magammal az ajtót. Mindketten piros szemmel és fájdalomtól duzzadt tekintettel néztek rám. És az, amit az arcukon láttam, mindent elárult.

Papus elment. Nincs többé.

Anya kitárta a karját. Tudta, hogy mindent leolvastam arról, ahogy engem néznek, így nem volt szükség szavakra. De nem tudtam odamenni és megölelni. Megfordultam, és felrohantam a szobámba, bezártam az ajtót és zokogtam. Azt hittem, hogy sose fogom tudni abbahagyni a sírást.

Valaki kopogott az ajtón, de nem érdekelt. Az sem érdekelt volna, ha lángokban áll az egész város. Papust akarom! Most azonnal!

Lehetett vagy éjfél is, mire kijöttem a szobámból. A szüleim a konyhában voltak, ők sem bírtak aludni. Egy csomó mindent el kellett intézniük a temetéssel és a végrendelettel kapcsolatban.

– Hol a nagyi? – kérdeztem rekedten, mert annyira kiszáradt a szám a sok sírástól.

– Otthon van. Azt mondta, egyedül szeretne maradni – válaszolta anya.

Láttam, hogy ő is legalább annyit sírt, mint én, mert a szeme teljesen felpüffedt.

Elmondta, hogy papus lefeküdt délután aludni egyet, hogy friss legyen, mire jönnie kell hozzám, de többet nem ébredt fel. Álmában érte a halál. Kis megkönnyebbülés volt számunkra, hogy nem szenvedett.

Kimentem az udvarra, és elkezdtem bámulni az égboltot. Arra gondoltam: most már egy csillaggal több van rajta. A lényem egy része összetört.

Akkor kezdtem el dalokat írni, mert nem tudtam, hogyan másként fejezhetném ki az érzéseimet, hogy az az ember, aki elindított ezen az úton és mindvégig támogatott, nincs többé. Papus volt az egyetlen, aki soha sem kételkedett bennem, még akkor sem, amikor én már felakartam adni. És akkor írtam életem első dalát, ami neki szólt.

„Ha választhatnék,

újra meg újra az öledbe ülnék.

Ha valamit kérhetnék,

ne menj el, hanem maradj még.

Ha láthatnálak még egyszer,

köszönetet mondanék ezerszer.

Mert Te vigyáztál az álmaimra,

nem kételkedtél bennem soha.

Elhittem, hogy mindent tudok,

ha te mellettem vagy, boldog vagyok.

Te voltál a támaszom,

mikor láthatlak újra, nem tudom.

Ha hallanálak újra,

szívemben a fény felgyúlna.

Ha megtehetném,

arcod mosolyát szeretném.

Többet már nem kereslek,

de tudd, hogy mennyire szeretlek.”

Papus haláláig soha nem írtam dalokat. Addig csak feldolgozásokat énekeltem kedvenc előadóimtól, mint Kelly Clarkson, Leann Rimes, Miley Cyrus vagy Christina Aguilera.

Megszakad a szívem, hogy ma nem fog látni.

Ma ugyanis olyan szerencsés helyzetben vagyok, hogy a barátommal fogok előadni az érettségi ballagásunkon egy dalt, amit én írtam. Én énekelek, Ryan fog kísérni gitáron. Olyan gyönyörűen bánik a hangszerrel, hogy néha attól félek, azt jobban szereti, mint engem.

Két éve jöttünk össze a 16. születésnapi bulimon. Azóta pedig fülig szerelmes vagyok belé. Rövid szőke haja mindig gondosan van fésülve. Kék szeme úgy néz ki, mint a Karibi–tenger. A vállai szélesek a mindennapos vízilabdai edzésektől, és a teste olyan már ilyen fiatal kora ellenére is, mint egy görög Istennek. Egyedül a magasságban maradt alul egy kicsit, csupán fél fejjel volt magasabb az én 170 centiméteremnél.

Készülődés közben eléggé elkalandozhattam, mert az ábrándozásomból az ajtócsengő riasztott fel. Ez biztosan Ryan, indulnunk kell, ha nem akarunk elkésni a suliból.

– Sophie, megjött Ryan! – kiabált fel anya az emeletre.

– Csak egy perc, és megyek – mondtam, aztán még egy utolsó pillantást vetettem magamra a tükörben, és már lent is voltam.

Amikor kinyitottam az ajtót, ott állt ő, tökéletesen fésült hajjal, testhez simuló káprázatos fekete öltönyben, és azzal a pimasz mosollyal az arcán, ami annak idején teljesen levett a lábamról. Elképesztően jól néz ki. Még mindig nem akartam elhinni, hogy annyi lány közül a suliban éppen engem választott.

Persze apa hozta a formáját. Még mindig elhitte, hogy ártatlan vagyok, és félt, hogy Ryan McMullen épp ma este akar megrontani. Ezért apám azt gondolta, hogy tudatja szerencsétlen sráccal, hogy mi vár rá, ha ma hozzám mer érni, ezért egy „LEVÁGJAM?” feliratú pólót vett fel.

Ha volt valaha is kínos pillanat az életemben, akkor határozottan ez volt az.

Pedig ha tudná, hogy mennyit szeretkeztünk, amíg ők aludtak, tuti szívinfarktust kapna. De mivel egyetlen fiúmnak sem engedte meg, hogy átlépje a küszöbünket, mert mélyen vallásos volt, és nekem sem, hogy ott aludjak náluk, nem maradt más választásunk, mint megvárni, hogy a szüleim lefeküdjenek. Amint hallottam apa horkolását, jeleztem Ryannek, hogy tiszta a levegő. Általában a verandán várt az SMS–emre, és utána a lehető leghalkabban osont fel a szobámba. Egy pótkulccsal jött be, amit korábban én adtam neki.

Ryan volt életem szerelme, és az első férfi, akivel lefeküdtem. Remélem, hogy ez örökre így is marad.

– Na, akkor mi mentünk. Majd a suliban találkozunk! – köszöntem el a szüleimtől, és amilyen gyorsan csak lehetett, kimentettem magunkat, mielőtt még apám csak úgy, tök véletlenül megmutatja nekünk a fegyvergyűjteményét.

– Gyönyörű vagy! – mondta Ryan, amint becsuktam magam mögött az ajtót.

Igazából most én is így láttam magam. Ami az önbizalmat illeti, nem sok jutott nekem belőle, de amikor megláttam magam a tükörben, arra gondoltam, hogy basszus, kurva jól nézel ki,csajszi!

– Köszönöm! Te is nagyon jól nézel ki – adtam válaszul a szívdöglesztő pasimnak.

Erre az alkalomra egy spagettipántos smaragdzöld koktélruhát választottam, ami csak úgy szikrázott a napsütésben, és tökéletesen kirajzolta gömbölyded fenekemet. A dekoltázsa nem volt mély, de arra éppen megfelelő, hogy elhitesse az emberekkel, azért van ott valami, még ha nem túl nagy is. Természetesen egy ilyen ruhához tűzpiros rúzs dukál. Talán kissé feltűnő, de hát mikor használjam, ha nem egy ilyen napon? Még anyától kaptam februárban a tizennyolcadik születésnapomra. Azt mondta, hogy annak idején ő is akkor kapta élete első rúzsát az anyukájától. A sminkem többi része visszafogott volt, az élénk rúzs mellett természetes hatást szerettem volna elérni.

A hátamig érő vörös hajam, amit a nagypapától örököltem (meg a borostyán zöld szememet és a szeplős arcomat is), most göndör fürtökben omlott a vállamra. Úgy éreztem magam, mintha a vörös szőnyegre készülnék. Csak azt sajnáltam, hogy nem vehettem fel tűsarkút, mert akkor magasabb lennék, mint Ryan. Ő ezt kifejezetten utálta. Ezért mindig lapos cipőket hordtam. Szerencsére találtam egy kövekkel kirakott szandált, ami elfelejtette velem, hogy magassarkúban jobban néznék ki. És ráadásul még leértékelt is volt. Önpacsi.

Az évzáróra egy vadonatúj sötétkék Renault Capturral mentünk, amit Ryan kapott a szüleitől ajándékba, amiért kitűnő eredménnyel érettségizett. Nagyon büszke volt rá, és már betegesen féltette. Még nekem se engedte meg, hogy vezessem, de még enni sem lehetett benne.

– Azt hiszem, az apád még mindig nem kedvel – mondta gúnyos mosollyal az arcán.

– Csak félti az egy szem lányát az olyan perverz alakoktól, mint te – mondtam, s erre mindketten nevettünk, mert tudtuk, hogy igazam van. Ryan rám kacsintott, és szinte láttam a fejében azokat a piszkos gondolatokat.

Ryannel jól éreztem magam, összeillettünk. A múlt héten volt az évzáró bál, és mi lettünk a bál királya és királynője. Életem egyik legszebb estéje volt. A középiskolás éveinkből már csak annyi van hátra, hogy átvegyük az érettségi bizonyítványainkat.

Habár az iskolánk elég messze volt, de mi az út további részét csendben tettük meg. Igazából nem is bántam, mert így legalább volt néhány percem elmélkedni. Annyira sajnáltam, hogy papus nem lehet itt velem, és nem hallhatja, ahogy a saját dalomat fogom énekelni. Biztosan nagyon tetszene neki.

Az autóból kifelé bámulva néztem, ahogy párok sétálnak kéz a kézben, ahogy gyerekek szaladgálnak a parkban, ahogy idősek üldögélnek a padon jégkrémet nyalogatva, és úgy nevetnek, mint a tinédzserek. Tiszta szívből, boldogan. És éreztem, ahogy a szívemet melegség tölti el. Na, nem azért, mert a hőmérséklet májushoz képest több mint 30 fok felett volt, hanem mert olyan jó érzéssel töltött el, hogy egy ilyen fantasztikus helyen tölthettem el 18 évet. És bár már nagyon vártam, hogy elkezdődhessen az igazi felnőtt életem az egyetemen, New Jersey marad mindig is az igazi otthonom.

Ősztől ugyanis Bostonban fogok élni, miután felvételt nyertem a Berklee Zeneművészeti Főiskola zeneszerző szakára. Ami egyrészt azért szuper, mert ez volt az álmom, másodszor meg azért, mert Ryan a Harvardon fog tanulni, ami csak tíz perc autóval.

Mr. McMullen volt a város legjobb ügyvédje. És mivel Ryannek nem voltak testvérei, az apja nagyon szigorúan bánt vele és elvárta, hogy a fia vigye tovább a családi vállalkozást, és legyen belőle is ügyvéd. Persze Ryannek egészen más elképzelései voltak. Ő csak zenélni szeretett volna pont úgy, ahogyan én. De elképzelni is lehetetlen volt, hogy egy mélyen tisztelt, sikeres ügyvéd fia csak egy egyszerű zenész legyen. Mr. McMullen szerint ez csak hobbi és haszontalan időtöltés, ráadásul nem lehet belőle megélni. Pedig milyen jó lenne, ha Ryan is a Berklee–re járna, akkor még közelebb lehetnénk egymáshoz. Ryan viszont soha nem szállt szembe az apja akaratával, még akkor sem, ha az ő jövőjéről volt szó. Mindig azt tette, amit mondtak neki, és ezt néha sérelmeztem is, mert milyen férfi már az olyan, aki nem áll ki saját magáért. De mindig magamban tartottam a véleményemet, mert tudtam, hogy Ryannek mennyire fontos az apja elismerése.

Amikor megérkeztünk az iskolához Ryannel, a barátaink már a parkolóban vártak minket. Gyorsan üdvözöltünk mindenkit, felvettük a talárjainkat, aztán elindultunk, hogy elfoglaljuk a helyeinket az első sorban. Én Ryan és Vivienne Taylor közé ültem le. V (ahogy én szoktam hívni) óvodás korunk óta a legjobb barátnőm. Mióta közölte a csoport előtt, hogy márpedig ő egy hercegnő, és mindenki úgy bánjon vele, különben várbörtönben végzik, már akkor sem volt normális, de én épp ezt szeretem benne.

– Remélem, gyorsan túl leszünk a tanári beszédeken, mert már nagyon mennék bulizni – mondta V.

Nem lepődtem meg rajta, mindig is imádott szórakozni. Az iskolai ünnepségek a legtöbb diákot nem is érdekelték. Mi is ezek közé tartoztunk. Minden tanár tartott egy kis monológot, lapos és vontatott szöveget olvastak fel, pont azt, amit minden évben a végzős diákoknak.

– Már nem sok van hátra, és szabadok leszünk – válaszoltam. Igaz, nagyon szerettem a gimnáziumot, de a felnőtt élet Bostonban már nagyon csábított. Ott nem lesznek szülők által felállított szabályok, sem engedélykérések, ha tovább szeretnék valahol maradni.

Az igazgató, Mr. Gabriel Lee elkezdte az utolsó beszédet, ami legalább annyira unalmas volt, mint azt nézni, hogyan nő a fűszál. Motyogott valamit az elmúlt évekről meg a türelemről, a sok áldozatról, amit hoztunk a tanulás érdekében, meg a hiányról, amit akkor fog érezni amikor mi elmegyünk (na, persze).

Alig bírtam odafigyelni, mert nem igazán érdekelt ez a sok baromság, csak azt vártam, mikor következünk mi, Ryannal, hogy előadhassuk a dalunkat. Észre sem vettem, mikor vége lett a nagy szónoklatnak, Ryan térített észhez egy ujjcsettintéssel az orrom előtt.

– Mindjárt mi következünk. Felkészültél? – kérdezte.

– Igen, de nagyon izgulok – vallottam be.

– Ne aggódj! Már hónapok óta erre a napra gyakoroltunk. Szuperek vagyunk együtt.

Ezzel én is tisztában voltam, mégis volt bennem félelem. Miután papus meghalt, nem jártam tovább Ms. Abigail Moon énekóráira, Ryannel pedig csak otthon, mindenféle profi segítség nélkül próbáltunk.

– Kérjük, fogadják sok szeretettel iskolánk két legtehetségesebb fiatal zenészét, Sophia Jenssent és Ryan McMullent! – mondta az igazgató, és észre sem vette, hogy Mr. McMullen mindjárt megöli a zenész kifejezésért.

Annyira ideges voltam, hogy először csak bámultam az embereket.

Talán le kellett volna vennem a talárt, hogy ne legyen ilyen melegem mert, már éreztem, hogy a hátamon folyik a verejték. Oldalra fordítottam a fejemet, ránéztem Ryanre, ő pedig egy mosollyal és egy biccentéssel jelezte, hogy minden rendben, nem kell félnem.

Nem attól félek, hogy nem tudok énekelni, hanem attól, hogy életemben először a saját dalomat adom elő. És ha nem tetszik a közönségnek? A saját szerzeményeimet Ryanen és V–n kívül még a szüleimnek sem mutattam meg. Nem tudtam, hogy elég jó vagyok–e dalszerzőnek. Az egyetemen majd a legjobbaktól fogok tanulni, de most még csak egy amatőr ambiciózus tinilány vagyok, nulla tapasztalattal és tele kételyekkel.

Most viszont nem foglalkozhatok ezzel, hiszen Ryan számít rám. Az ő nyugodtsága erőt ad nekem is.

Felmutatom a hüvelykujjamat, és kezdünk. Ryan megszólaltatja a gitárját, én pedig elkezdek énekelni.

„Mitől félsz, kicsi csillag,

hisz bűneid súlya nem olyan nagy.

A félelem a szemedben túl erős,

a boldogság számodra már nem ismerős?

Hová lett a nagy szerelem,

mitől szíved robban fel hirtelen?

Vissza fogsz hozzá találni,

csak néhány kínt kell érte kiállni.

Némán tűrsz, tétován, hanyagul,

de a bátorság tüze ott lapul.

Ne felejtsd el, hogy milyen ritka,

tőr nélkül nem fog nyílni a kalitka.

Ha bánat ér is, fel kell állni,

nem szabad összeesve holtan várni.

Harcolni kell a jó helyért,

most vagy soha a szerelemért!”

Egy pillanatig úgy éreztem, egy örökkévalóságig tart, amíg az emberek reagálnak valamit az előadásunkra. A lélegzetemet is visszafojtottam magamban, és csak akkor fújtam ki a levegőt, amikor megérkezett az első taps. És sorra a többi. Hihetetlenül boldog voltam, ránéztem Ryanre, és rajta is ugyanazt a megkönnyebbülést láttam. Mindenkinek tetszett a dal.

Néztem a szüleimet, hogy mennyire büszkék rám. Közvetlenül mellettük állt a nagyi meg Ryan szülei, Regina és John McMullen, a legjobb barátnőm, V, az osztálytársaim meg a suli összes többi diákja. És éreztem, hogy nagypapa is itt van velem. Ennél boldogabban már nem is zárulhatott volna az utolsó napom a középiskolában.

Az igazgató ezután mindenkit felhívott az emelvényre, és egyenként mondta be a nevünket, majd adta át a bizonyítványainkat.

Amikor lejöttem a színpadról, mindenki odajött hozzám, hogy gratuláljon és sok sikert kívánjon a bostoni tanulmányaimhoz. Már nagyon kíváncsi voltam, hogy vajon milyen emberekkel fogok megismerkedni. Önmagában az utazás gondolata is felpörgetett. De képes leszek egyedül boldogulni?

A szüleim mindenben támogattak, én mégis féltem, hiszen még sosem voltam távol tőlük egy hétnél tovább. Most pedig hónapokig nem látom majd őket, mert ha minden a terv szerint halad, akkor leghamarabb a karácsonyi szünetben fogok tudni hazajönni. Addig az iskolai szüneteket továbbképzésekkel fogom tölteni. És természetesen a szerelmemmel, Ryannel.

A nagy érzelmi pillanatom után a szülők és a felnőtt vendégek elköszöntek tőlem meg a többiektől, és hagyták, hogy még egyszer utoljára együtt elmenjünk szórakozni. Mivel ma van a ballagásom, kivételesen nem volt takarodó idő, ezért addig maradhattam, ameddig akartam.

– Menjünk a Diegóba táncolni! – ujjongta V, miközben ledobta magáról a talárt, és már ült is be az autóba.

Diego! Ez volt a kedvenc helyünk, mert itt szóltak a legjobb zenék. Ráadásul havonta egyszer a tulaj, Diego (naná, hogy róla kapta a nevét a bár) tehetségkutató esteket tartott.

Ilyenkor a feltörekvő énekesek, írók vagy zenészek bemutathatták, hogy mit tudnak. Természetesen én minden ilyen alkalmon ott voltam Ryannel. Sose hagytuk ki, hogy közönség előtt lépjünk fel. Szerettem itt lenni, mert ezen a helyen igazán önmagam lehettem. Így nem is volt kérdés, hogy a középiskolában töltött utolsó napunkat itt fogjuk lezárni.

Mivel kiskorúak voltunk, nem ihattunk volna alkoholt, V azonban ismerte az itteni csapos fiút, aki titokban kiszolgált minket. Azt hiszem, hogy ők ketten összeszűrhették a levet, különben mi másért kockáztatná a srác a munkáját. Nem hibáztatom érte, V csodaszép lány volt. Hosszú szőke haja mindig egyenesre volt vasalva, ritka színű szürke szemét tusvonallal húzta ki, az alakja megbotránkoztatóan tökéletes, egy deka felesleg sem volt rajta, és csupán egy nézéssel bármelyik fiút le tudta venni a lábáról. A mellei meg legalább háromszor akkorák voltak, mint az enyémek.

V mindenben a szöges ellentétem volt. Kettőnk közül ő volt a lazább, a viccesebb meg a szexibb. Mióta barátnők vagyunk, csak egyszer vesztünk össze úgy igazán, amikor összejöttem Ryannel. V mindig azt remélte, hogy az öccsével fogok járni, és akkor sógornők lehetnénk. Nekem semmi bajom nincs Codyval, az sem zavar, hogy egy évvel fiatalabb nálam, de ha nincs meg a szikra, akkor nincs meg a szikra. Ezt V is megértette, miután egy hétig nem állt szóba velem. Már nem is szokta emlegetni az öccsét nekem. Felfogta, hogy én Ryant szeretem. Most pedig együtt ünnepeljük a jeles bizonyítványunkat.

Itt volt a fél osztály, és úgy táncoltunk, mint akik sosem akarnak innen elmenni. És majdnem ez is volt a helyzet. Négy évig ezek a srácok voltak a barátaim (persze továbbra is azok lesznek), de most valami egészen új kezdődik mindannyiunk életében. Új város, új iskola, új emberek, új barátok, és remélem, néhányuknak új szerelem is.

Azt nézni, hogy a barátaim milyen jól érzik magukat, felbecsülhetetlen. Épp Daddy Yankee Limbojára rázzuk, V Peter Wrighttal táncol, én pedig David Beckett–tel. Nem nézzük, mennyi az idő, nem érdekel minket. Azzal sem foglalkozunk, hogy hamarosan el kell válnunk egymástól. Csak szárnyalunk, mint a sasok, mint a tollpihe, amit mindig fúj a szél. Ha kívánhatnék valamit, most biztos az lenne, hogy álljon meg az idő, ne forogjon tovább a Föld, és maradjunk így életünk végéig. Minden annyira tökéletes!

– Ugye, majd rendszeresen írsz nekem, Sophie? – kérdezi tőlem V, miközben Petert és Davideteltolva odajön hozzám.

– Hát persze! Minden nap írni fogok! Te se felejts el engem!

– Sose tudnálak, Sophie! Te vagy a legjobb barátnőm!

– Akkor áruld már el, miért ilyen segítőkész az a pultos fiú? – kacsintok egyet V–nek, egyik kezemben a koktélommal, a másikkal a telefonommal csinálok egy képet magunkról.

– Már régóta kerülget. Megígértem neki, ha ma este félrenéz, és ad némi piát, akkor elmegyek vele randizni.

– Komolyan? És legalább tetszik?

– Elég jó csávó. Adok neki egy esélyt.

Ezt jó volt hallani. V–nek általában az elérhetetlen férfiak tetszettek. Ez a srác legalább biztosan kedveli, azért segít neki meg a barátainak. Remélem, nem bukik le, hogy alkoholt ad üdítő helyett, nem szeretném, ha miattunk rúgnák ki.

Folytattuk a bulizást és a nevetést, V megint Peterrel tácol, én pedig Daviddel, Íbiszként repültem a fellegek között a boldogságtól. Ma véget ért valami fontos, de hamarosan egy új veszi kezdetét. A pultos fiú állandóan V–t nézte, el tudom képzelni, milyen féltékeny lehet, hogy V egy másik sráccal flörtöl.

De várjuk csak! És én miért Daviddel táncolok? Hol van Ryan?

Egyszer csak észreveszem, hogy a sarokból figyel minket. Vagyis engem. Odamegyek hozzá.

– Jól vagy? – kérdeztem, és átkulcsoltam a nyakán a kezeimet.

– Igen. Beszélhetnénk odakint egy kicsit? – kérdezte, én meg bólintottam.

Ryan megfogta a kezemet, és kivezetett a teremből. Már a hajnali órákban jártunk, de a nap még nem kelt fel, az utcák még sötétségben voltak.

– Minden rendben? – kérdeztem. Kicsit fáztam idekint. Mielőtt Ryan válaszolt volna, magához húzott, és szorosan átölelt.

– Még nem is volt alkalmam elmondani, milyen csodálatosan énekeltél ma a suliban –kezdte, miközben gyors csókot ad a számra.

– Mert a legjobb gitáros volt a kísérőm – válaszoltam, s ettől a dicsérettől csillog a szeme.

Kicsit még csókolóztunk, és belevesztünk egymás karjaiba, mint két idétlen tinédzser. Merthogy azok voltunk. Igaz, hogy Ryan vette el a szüzességemet, de már több fiúval csókolóztam, és sziklaszilárdan ki merem állítani, hogy eddig Ryan a csúcstartó. Imádtam, ahogy csókol. Olyan érzékenyen és puhán.

– Azt hiszem, én most hazamegyek – közölte velem, mikor szétválnak az ajkaink.

– Miért? Hiszen még csak most kezdődik az igazi buli! – mondtam, és abban reménykedem, hogy marad még.

– Nagyon elfáradtam, hosszú volt ez a nap! – mondta, bár én azt hiszem, hogy túl sokat ivott, csak nem akarja beismerni. A belőle áradó piaszag azonban kétségtelenül arra enged következtetni, hogy bizony ma túllépte a két korsó sör limitjét. V meg a többiek is már kicsit átestek a ló túloldalára, de nem haragszom érte, elvégre is ma van az érettségi ballagásunk. Ma mindenből egy kicsit többet lehet. Én szinte nem is ittam, sosem szoktam egy–két pohárnál többet.

– Rendben! De kérlek, ne kocsival menj haza! Hívok neked egy taxit – mondtam. Már épp tárcsázni akartam, amikor kivette a kezemből a telefont.

– Nem kell, inkább gyalog megyek. Jót tesz majd a friss levegő.

Nem veszem magamra a viselkedését, valószínűleg így is nagy bajban lesz, ha az apja megérzi rajta, mennyit ivott.

– Ahogy gondolod. Majd írj, ha hazaértél!

– Te is, Sophie. És ne maradj túl sokáig! – mondta, és nyomott egy gyors csókot az ajkaimra, megölel, és elindul a sötétségbe.

Holnap majd beszélünk, ha már mindketten kipihentük magunkat. Legalább volt annyi esze, hogy ilyen állapotban nem ült volán mögé. Gondolom, majd a szülei elhozzák holnap a kocsiért.

Miután Ryan végleg eltűnt a szemem elől a sötétségben, fogtam magam, és visszamentem a többiekhez. Láttam V–t, hogy milyen jól érzi magát Peterrel. (Talán ebből még lesz valami.) Hirtelen elfog a nosztalgia. Annyira fog hiányozni! Együtt nőttünk fel, minden pillanatot megosztottunk egymással, és most több ezer kilométer fog elválasztani minket, mert V a Stanfordra fog járni, hogy orvos lehessen. Bár szerintem most észre sem vette, hogy nem vagyok mellette. A kis ribi, ezért minimum kölcsön kell adnia az új Louis Vuitton táskáját.

És ez a hely. Nemcsak, hogy itt nőttem fel, és itt voltak a barátaim, de itt kaptam a legtöbb inspirációt a dalaimhoz. Mély levegőt veszek, és próbálom megőrizni ezt a pillanatot. Remélem, hogy amikor újra itt leszek, akkor is ilyen érzelmeket fog kiváltani belőlem. Még szerencse, hogy Ryan mindig velem lesz majd.

Aztán hirtelen minden megváltozott. Fénysebességgel törtek darabjaira az álmaim. Sohasem gondoltam volna, hogy átkozni fogom a tehetségemet, hogy valaha is az ellenségemnek tekintem majd. De azon a napon a zene, ami az életem és a mindenem volt, meghalt számomra. Olyan gyorsan tépték ki a szívem közepéből, mint egy villámcsapás. Egyetlen pillanat alatt történt.

Elvettek tőlem mindent, ami valaha is fontos volt a számomra. A pokol legsötétebb bugyraiba zuhantam.

És attól a perctől fogva soha többet nem énekeltem.

Se zene, se szerelem.

Nem volt többé.

Én pedig megsemmisültem.

2.

SOPHIE

ÖT ÉVVEL KÉSŐBB

Ha tehetném legszívesebben lefesteném az elém táruló látványt. Itt ülök egy padon Seattle–ben és előttem az Elliot–öböl. A Washington–tavon olyan gyönyörűen csillog a májusi napfény, mintha az egész univerzumot ez működtetné. És talán így is van. Elképesztő, ahogy a természet képes ilyen csodákra anélkül, hogy az ember beleavatkozna. Ezt a pillanatot jó lenne megörökíteni, ezért előveszem a telefonomat, és csinálok egy fényképet. Minden nap itt kezdek, mielőtt elindulnék dolgozni. Ezen a helyen valahogy mindig tiszták a gondolataim.

Elküldöm anyának a képet, amit az előbb csináltam. Mindig örül, amikor valami életjelet adok magamról. Újból és újból rájövök, hogy milyen szép itt minden. Talán be kellene iratkoznom egy festőtanfolyamra. Mindig is nagyra értékeltem azokat, akik képesek sablonok nélkül festeni vagy rajzolni. Sajnos ilyen adottság nekem nem adatott meg.

Nekem más tehetségem nem volt, csak a hangom, de azt már régen elveszítettem. Pontosabban öt évvel ezelőtt. És hamarosan következik ennek a napnak az évfordulója. Mindig azt hittem, hogy az évforduló egy boldog napnak a megkoronázása, és az emberek azért ünneplik, hogy mindig emlékezzenek valami szépre. Számomra azonban az a nap életem legsötétebb napja, kitörölhetetlen károsodást okozva bennem. Nem ünnepelni, hanem átkozni fogom, amíg csak élek.

Nem érkezem ezzel foglalkozni, mert rezegni kezd a telefon a táskámban, anya hív.

– Szia, Kicsim! Hogy van az én virágszálam? Tök jó lett ez a kép – szól bele, én meg szinte látom az örömöt az arcán.

– Szia, anya! Jól vagyok. Mi a helyzet otthon?

Nem arra voltam kíváncsi, hogy mi történik a városban, csak arra, hogy mi van a nagyival.

– Változatlan szívem!

Ez elszomorított. Sajnos nagyi már nem volt a régi. Mióta papus meghalt kilenc évvel ezelőtt, folyamatosan romlott az állapota. Mivel a szüleim nem tudtak róla gondoskodni, a nagyit most egy idősek otthonában ápolják. Szegénykém Alzheimer–kórban szenved. Nem is csoda, hiszen már elmúlt nyolcvanéves.

– Sajnálom! Veletek minden rendben? – kérdezem anyát, mert azt szeretném, ha inkább ő beszélne.

– Persze, drágám, mi jól vagyunk. Apád dolgozik, én meg épp az ebédet főzöm. Narancsos csirkemellet csinálok sajtos brokkolival, a desszert pedig epres sajttorta lesz.

Összefut a nyál a számban.

– Az jól hangzik. Talán és is csinálok majd magamnak valamikor. Átküldöd a recepteket?

Bár lehet, nem lesz olyan finom, mint anyáé. Soha semmit nem tudok olyan jól elkészíteni, mint ő.

– Persze, gyöngyöm. Majd fotózd le azt is, és mutasd meg, milyen lett!

– Úgy lesz, anya! De kétlem, hogy olyan jó lesz, mint a tiéd!

– Jaj, drágám, biztosan sikerülni fog, hiszen te annyira ügyes vagy!

Anya szavai mindig gyógyírként hatottak a megsebzett szívemre. Bármit mondott is, én elhittem neki. Néha elgondolkodom rajta, hogy mi lenne, ha volna egy testvérem. Akkor a szüleimnek nem kellene miattam szégyenkezniük. Akkor ott lenne velük valaki, aki segítene nekik a ház meg nagyi körül. Bár a szüleim sose vetettek a szememre semmit. Épp ezért olyan nehéz távol lenni tőlük. Tudom, hogy cserben hagytam őket azzal, hogy eljöttem Jersey–ből.

De sajnos anyának nem lett több gyereke, pedig mindent megtettek, hogy sikerüljön. Emlékszem, milyen sokat hallottam sírni esténként, miután azt hitte, hogy én már alszom. Az is rémlik, hogy sokszor láttam gyógyszeres dobozokat meg injekciós tűket a fiókjában.

De a baba nem akart jönni.

Sajnáltam a szüleimet. Egyiküknek sincs testvére, és mind a ketten legalább négy gyereket terveztek. Erre megkaptak egyedül engem, aki egy igazi katasztrofális csapás.

Pedig ők megérdemeltek volna akár száz gyereket is. Nemcsak azért bántak velem úgy, mint egy hímestojással, mert én voltam az egy szem lányuk, hanem mert nekik egyszerűen ilyen volt a természetük. Egyszerű emberek voltak, én még sem szenvedtem hiányt semmiben.

Apa matematikatanár (ennek ellenére én tök hülye vagyok hozzá), alsósokat tanít, anya pedig, miután megszülettem, főállású anya lett. Mivel csak egy jövedelem állt a rendelkezésünkre, nem vetett fel bennünket a pénz, de nekem mégis mindenem megvolt. Annál is inkább, mert a kedvenc elfoglaltságomhoz, az énekléshez semmi más nem kellett csak a hangom. A legtöbb időmet a szobámban töltöttem zenehallgatással, így nem voltak nagy igényeim. A szüleim nagy örömére sosem hisztiztem új ruhákért vagy drága holmikért.

Úgy volt, hogy miután főiskolára megyek, anya is visszamegy dolgozni, de azok után, hogy nagyi beteg lett, meggondolta magát. Minden nap ő főz, és viszi be az idősek otthonába az ebédet, mert az ottani kaja a béka feneke alatt van.

– Sophie, kicsim, szívesen beszélgetnék még, de el kell indulnom, hogy időben odaérjek nagyihoz – mondja anya, és ezzel kirángat a szomorú gondolataimból.

El is felejtettem, hogy ő három órával előrébb jár. Seattle–ben még nincs kilenc óra, tehát akkor Jersey–ben mindjárt elérkezik az ebédidő.

– Persze, anya, menj csak! Adj egy nagy puszit nagyinak a nevemben!

– Úgy lesz! És Sophie, ha szükséged van valamire, csak szólj! Szeretlek, drágám!

– Én is téged, anya! – és már bontottam is a vonalat.

Tudom, hogy mire gondolt. Jövő héten lesz május 19–e. Sohasem fogom elfelejteni azt a napot. Annak a napnak az évfordulója, ami tönkre tette az életemet, és ami elvette tőlem a szerelmet, a zenét és a hangomat.

Ilyenkor a szüleim mindig próbálják elterelni a figyelmemet. De ez sosem sikerül nekik. Egyszer például egy autót akartak venni nekem, de belátattam velük, hogy semmi értelme sem lenne, mivel tömegközlekedéssel hamarabb eljutok bárhova, mintha a dugóban ülök órákat. Az elmúlt években ebben a városban semmi hasznát nem vettem a jogosítványomnak.

Tavaly meg egy törökországi utazással akartak meglepni annak ellenére, hogy nem engedhetik meg maguknak, de meggyőző énem itt is előjött, elmagyaráztam nekik, mennyire felesleges lenne, mivel ha leszakadna az ég, én akkor sem mennék el.

Kíváncsi vagyok, idén mivel rukkolnak elő.

Úgysem fogadok el semmit, és nem megyek sehová!

Magamtól eszembe se jutna szórakozóhelyekre, moziba, edzőterembe vagy bárhová menni, ahol úgy gondolom, túl sok az ember. A pihenés számomra kimerül az olvasással, filmezéssel, sétákkal, alkalomadtán futással. (Na jó, az nem igazán futás, inkább csak egy kör edzőruhában a hamburgereshez.) Csupa olya dolog, amit egyedül csinálhatok, de nekem ez így tökéletesen megfelel, nem vágyok társaságra vagy utazásra.

Néha váltok egy–két szót a könyvesbolti eladóval azokról a könyvekről, amiket megvettem nála és kiolvastam, vagy a gyógynövénybolti asszisztenssel, mikor illóolajat vásárolok a fürdővizemhez vagy teát a jobb alvásomhoz. Az ő tanácsait mindig szívesen meghallgatom. Próbálok elzárkózni minden emberi kapcsolattól.

De mi mást tehetnék? Mi van, ha valaki rájön a titkomra? Nem akarom, hogy a múltam határozzon meg.

Egyetlen emberrel beszélek többet a kelleténél, a kolléganőmmel, Katie Gomezzel meg néha a tesójával, Freddel. Szegény Katie mindig próbálkozik, hogy társaságba vigyen, de általában kudarcot vall. És amikor megkérdezi, hogy miért vagyok olyan távolságtartó, akkor csak legyintek egyet, hogy egyszerűen ilyen a természetem. Vagyis ilyen lett, mert előtte mindig emberekkel voltam körülvéve, sose voltam egyedül, szerettem a középpontban lenni. De persze Katie–nek erről nem kell tudnia, mert akkor el kellene mesélem neki, mi történt, és nem élném túl, ha megvetne.

Pedig én, esküszöm, azt akartam, hogy mindenki láthatatlannak nézzen. Amikor ide költöztem, próbáltam mindenkit távol tartani magamtól. Nem akartam, hogy megismerjék a múltamat. Nem vettem részt munkahelyi csevegésekben, közös csapatépítésben, és nem jártam el a céges rendezvényekre sem.

De Katie hajthatatlan volt. Mindig volt számomra egy kedves szava, sosem ment el úgy az ajtóm előtt, hogy nem mondjon vagy tegyen valami vicceset. Ezért hát egyre nyitottabb lettem felé, de persze a titkaimról még neki sem meséltem, azokat mélyen elzártam magamban. Csak annyit tud, hogy egy jersey–i lány vagyok, aki itt akar szerencsét próbálni.

Katie–vel és Freddel csak nagyritkán szoktam elmenni valahová. Fred harmincéves újságíró, és négy évvel idősebb, mint a húga. Egyszerű lélek, a nők hajkurászása a legfontosabb életcélja. Egyébként nagyon hasonlítanak egymásra, mindkettejüknek szőke haja van és kék szeme. Az alkatuk is megegyezik, a testük nyúlánk és vékony, hozzájuk képest töltött padlizsán vagyok.

Mivel a történtek után nem mentem egyetemre, nem számítottam nagy karrierre. Én voltam a legjobban meglepve, amikor felvettek asszisztensnek egy biztosítócéghez. A Teresa&Társaihoz. Egész nap iktattam és szerződéseket rögzítettem. Ja, és persze megtettem mindent, amit a főnököm, Teresa kért tőlem. Ezek közé tartozik, hogy elhozzam a ruháját a tisztítóból, üveget cseréljek a telefonján (amit valamiért minden héten sikerül összetörnie), ajándékot vegyek a gyerekeinek, időpontot foglaljak a kozmetikusához, és természetesen mindig én feleltem azért, hogy a csészéjében friss kávé legyen. Nem egy álommeló, de nekem nagyon is megfelelt főleg azért, mert ezeket a feladatokat egyedül is elvégezhettem. Nem voltak körülöttem emberek, csak én és a napi teendőim a kis irodámban. Meg Katie. Tökéletes.

Jut eszembe, hogy ideje elindulni, ha nem akarok elkésni. Felállok a padról, ahol ültem az Elliot–öbölben. Idáig mindig gyalog jövök, pedig a táv legalább egy fél óra séta a lakásomtól, de a délelőtti öböl képénél nincs szebb és megnyugtatóbb. Innen pedig villamossal szoktam elmenni dolgozni.

Útközben még elmerengek: vajon milyen lenne az életem, ha minden a terv szerint alakul és elmegyek az egyetemre, és ha mindaz, ami történt, csak egy rossz álom lenne. Sajnos azonban ez a valóság. Elvették tőlem a lehetőségeket, és belekényszerítettek egy olyan életbe, amit soha nem akartam. Távol a szülőföldemtől, távol a családomtól. Rengetegszer tettem már fel magamnak a kérdést, hogy miért éppen én, de választ soha senkitől nem kaptam. Nem maradt más, csak a beletörődés.

Természetesen az első ember, akit meglátok, Katie. Annyira vicces látványt nyújt. Valószínűleg elaludta szőke fürtjeit, mert megpróbálta hajgumival összekötni, én viszont így is látom, mennyire kuszán állnak a tincsei. Amit ő kifejezetten utál, kiengedve szereti hordani a haját, mert akkor el tudja takarni a vállán lévő hatalmas anyajegyet. Most viszont a nagy meleg ellenére inkább egy orgonalila hosszú ujjú blúzt vett fel, hozzá illő fekete csőszoknyával.

– Jó reggelt! – köszönök neki meg Sarah–nak, a recepciósnak.

– Jó reggelt! – kapom a választ a többiektől.

Katie–re nézek.

– Ne is kérdezd! Elaludtam Mattnél, és nem volt időm hajat mosni – magyarázkodik Katie. Matt Katie barátja volt.

Istenemre mondom, hogy Matthew Walker seggénél szebbet még nem láttam. Oké, még csak nadrágon keresztül volt szerencsém meglesni, de akkor is! (Tudom, tudom! Én már nem kukkolhatnék, de azért vak nem vagyok!)

– Sophie, öt perc múlva legyél az irodámban! – a főnököm, Teresa szavai ezek, ami annyit jelent, hogy tíz perc múlva legyen az asztalán a friss kávé.

Bólintok, és elindulok a saját irodám felé, hogy lepakoljak, és elkészítsem a reggeli koffein adagot magamnak és Teresának. Egyszerű fekete kávét készítek neki, amibe nem teszek se cukrot, se tejszínt. Nem tudom, hogy bírja meginni azt a pocokmérget!

Magamnak egy cappuccinót csinálok édesítőszerrel. Egy gyors mozdulattal megiszom (még Flash, a Villám is megirigyelne), és sietek, hogy ne haladjam meg a tíz percet, amit Teresa kért. Nem szereti a pontatlanságot vagy a késést.

Kopogok az ajtón.

– Gyere be! – hallom Teresa rekedtes hangját. A rekedtséget valószínűleg a sok dohányzás okozza. Olyan mint egy gyárkémény, mindig füst van körülötte. Róla mindig papus jut az eszembe, mert ő is dohányzott, azonban ha együtt voltunk, soha nem gyújtott rá. Azt mondta: neki már túl késő, de engem nem szeretne mérgezni.

Teresa épp telefonál valakivel. Leteszem elé a kávét, és már indulnék ki, amikor jelez, hogy üljek le. Nem akarok hallgatózni, ezért elkezdem nézni a képeket a falon. Még sosem figyeltem meg őket igazán. De nagyon érdekesek. Van itt például egy Frida Kahlo–festmény, ami a művésznő 1946–os, A megsebzett szarvas című képének a másolata. Igazán lenyűgöző.

Nem messze tőle egy afrikai nő arcképe látható, feketében és narancssárgában pompázik, a szeme körül ráncok éktelenkednek a szárazságtól. Szenved, sírni mégsem tud. Ezt még sosem vettem észre, pedig minden nap bejövök ide. A festmény hátterében egy majomkenyérfa és egy elefánt látható, olyanok, mint két fekete folt.

– Rendben, akkor holnap várunk– mondja Teresa a telefonba valakinek. (Valószínűleg látogatójuk lesz majd.) – Köszönöm a türelmedet, Sophie! Kérlek, írd be a nyári szabadságtervezetedet a táblázatba, mert te vagy az egyetlen, aki még nem tette meg – mondja, aztán egy kézlegyintéssel tudatja velem, hogy távozzak.

Szabadság. Teljesen megfeledkeztem róla. Május közepe volt, de még nem írtam be a nyári szabadnapjaimat, pedig ha időarányosan nézzük, akkor mindenkinek el kel mennie nyáron is szabadságra. Nekem soha nincs semmilyen programom, kifejezetten utálok szabira menni, mert akkor nem csinálok semmi mást, csak a múlton rágódom. Számomra a szabadság kész büntetés.

Felnyitom a laptopomat, belépek a cég hálózatára, ahol elérhetem a tervezetet. Nem sok lehetőségem maradt, mivel mindenki jó előre beírta magát. Nem mintha számítana. Az első üres hely jó lesz, úgysem fogok semmit csinálni.

Meglátom, hogy Katie augusztus utolsó két hetében megy szabadságra, és hihetetlen módon senki más nem foglalta le azt az időintervallumot. Tökéletes! Be is írom magam azonnal.

Annak kifejezetten örülök, hogy egy időben leszünk szabin. A gond csak az, hogy Katie bizonyára szeretne valamennyi időt együtt tölteni Matt–tel, és akkor nekem kell vigyáznom a macskájára. Mindig én vigyázok rá, ha Katie–nek el kell intéznie valamit, és szívesen megteszem a kedvéért. De az NEM macska, hanem maga az ördög! Ha nálam van, valaki mindig megsérül. (Általában én.)

Erről még beszélnem kell Katie–vel ebédidőben.

Addig tipikusan úgy ment a munka, mint minden nap. Az értékesítők (köztük Katie is) folyamatosan hozták nekem az új szerződéseket, amiket aznap kötöttek az új ügyfelekkel, és amiket nekem kellett iktatnom.

Emellett még el kellett intéznem Teresának meg a férjének egy foglalást, hogy a tizenötödik házassági évfordulójukat egy igazán különleges helyen tudják megünnepelni. Így az egyik legelegánsabb olasz étterembe foglaltam az időpontot, és még bébiszittert is sikerült találnom arra az estére.

Szerencsére mindennel sikerült végeznem, mire eljött az ebédidő, ugyanis már kopogott a szemem az éhségtől. Szóltam Katie–nek, hogy én előre megyek a büfébe, és veszek mindkettőnknek valami finomat.

Mindig együtt ebédeltünk.

Magamnak egy sonkás szendvicset vettem, Katine–nek pedig zöldségeset. Valamilyen okból kifolyólag nem eszik húst, mert megszállott állatvédő, én viszont olyan vagyok, mint egy kannibál.

– Bocs a késésért, az egyik ügyfelem rémesen döntésképtelen – szabadkozik Katie.

– Semmi gond, én is most értem ide. Tessék a szendvicsed! – toltam elé az ételt meg egy palack vizet (magamnak kávét vettem), amit ő is ugyanolyan megváltásnak érzett, mint én.

– Köszi! Ezek a hétfők mindig olyan sietősen indulnak. Mit akart tőled Teresa?

– Csak figyelmeztetett, hogy még nem írtam be a nyári szabadságtervemet.

– Tényleg jól elkéstél vele. Na, és hol maradt hely? – kérdezi Katie.

– Augusztus végén. Az utolsó két hétben. Akkor, amikor te is szabin leszel – mondom, miközben tolom befelé a szendvicset.

– Ez szuper! Majd menjünk el valahová! Matt–tel elutazunk pár napra, de ha visszajöttünk, csináljunk valami izgiset! – mondja. Az izgis szó volt Katie fedőneve arra, hogy rúgjunk be, mint az atom. – De kérhetek majd egy kis szívességet? – kérdezi. – Na, kezdődik! – gondolom.

– Mi lenne az? – tettetem magam, mintha nem tudnám, mit akar. De előre szólok, nem érdekel, hogy a makrancos macskák királynőjének nem felel meg a maradék. Azt kapja, ami lesz!

– Tudnál vigyázni Csinire? – És kimondta!

– Majd akkor lesz Csini, ha átmegyek rajta a fűnyíróval! – felelem savanyú ábrázattal.

– Mi bajotok van nektek egymással? – kérdezi Katie felvont szemöldökkel.

Hát csak az, hogy ennek a kis dögnek a kedvenc időtöltése a függönyön lógni, és amikor megpróbálom leszedni onnan, a karnissal együtt jön, ami akkora lendülettel vág fejbe, hogy púp lesz a vége.

– Utálom! – felelem.

– Hiszen ez csak egy kiscica!

– Sátánfajzat! – javítom ki. – De természetesen vigyázok rá, felelősséget azonban nem tudok vállalni.

– Sophie!

– Jól van, jól van! Egy szőrszála sem fog meggörbülni! – mondom, és felemelem a jobb kezemet, mint aki megesküszik arra, amit mond. – Becsszó! – teszem hozzá.

Katie még elmesélte, hogy Matt–tel New Bernbe fognak utazni, ami Észak–Karolinában van. Nem tervezték, hogy olyan messzire mennek, mert anyagilag elég drága volt, és az út is több mint hét óra repülővel, de mivel Matt egy utazási irodában dolgozott, így sokkal kedvezőbb áron tudtak jegyeket szerezni.

Katie nagyon izgatott, mert úgy érzi, Matt meg fogja kérni a kezét. Ha logikusan számolunk, már három éve együtt járnak, úgyhogy ez teljesen reális elképzelés. Én szorítok neki(k)!

Ebéd után mindketten visszamentünk dolgozni.

Délutánra már nem volt olyan sok munka. A legtöbb ügyfél délelőtt jött el hozzánk. Szerencsére nekem nem kellett velük foglalkoznom. Rémesen idegesítőek tudnak lenni az emberek, legalábbis Katie beszámolója szerint. Van, aki nem akarja megérteni, hogy egy negyvenéves kocsira nem lehet kedvező biztosítást kötni, mert sanszos, hogy hamarosan tönkremegy, mások meg a kilencvenéves mamára akarnak életbiztosítást. Az ilyen nehéz esetekkel nem egyszerű szót érteni.

Mikor meglátom az ajtó feletti faliórámon, hogy már legalább fél órája lejárt a munkaidőm, fogom magam, és elindulok haza, most nem villamossal.

Gyalog mentem, és vettem magamnak egy utcai árustól epres fagyit. Nem apróztam el, három gombócot is kértem extra adag csokiöntettel. Ezért kell a kávét édesítőszerrel inni!

Hazafelé menet elmegyek a kedvenc könyvesboltom mellett, és nem bírom megállni, hogy ne menjek be. Úgyis szükségem lesz néhány új könyvre, hamár két hétig szabadságon leszek. Oké, az még egy kicsit odébb van. De jobb felkészülni, nem igaz?

– Szia, Sophie! – köszönt rám az eladó azonnal. Marynek hívták.

Egy nagyon kedves idős hölgy volt. Minden vevőjével foglalkozott, és mindenkinek tudta a nevét. Arra a nagymamámra emlékeztetett, akit sosem ismertem. Anya szülei még azelőtt meghaltak egy autóbalesetben, mielőtt én megszülettem.

– Jó napot, Mrs. Altman! – üdvözöltem kedvesen ezt a bájos nénit.

Mary Altman pontosan olyan volt, mint egy nagymama. Ősz hajú dundi hölgy, aki kötényt viselt, vastag keretű szemüveget, zoknit papuccsal, és mindig olyan volt az illata, mint a frissen elkészült almáspitéé. Ami nem is volt csoda, mert a könyvesbolt kis asztalán mindig volt süti meg tea a vásárlóknak. De azoknak is, akik nem vettek semmit, csak bejöttek, mert sokan nem is a könyvek miatt jöttek, hanem azért, mert Mrs. Altman olyan volt mindenki számára, mint egy meleg ölelés a hideg esőben. Néha még én is szívesen odabújtam volna hozzá. Hatalmas barna szemében a pillantás pont olyan meleg és édes volt, mint a teája.

Kedveltem.

– Szólj, ha segítsek valamit, kicsikém, bár úgyis ismered a járást! – mondta kedvesen Mary, és a szája szélén nagyis mosoly ült.

– Köszönöm, Mrs. Altman!

Bizony ismertem már a járást. Pontosan tudtam, hogy hol vannak azok a könyvek, amik engem érdekelnek, és hol azok, amelyeket elakartam kerülni.

Általában az antikvár részlegen nézelődtem. Nem azért, hogy megspóroljak néhány dollárt, hanem mert érdekesnek találtam a gondolatot, hogy ezt a könyvet már olvasta valaki (talán több valaki is), akinek talán ettől a könyvtől megváltozott az élete. Ki tudja?

Az biztos, hogy romantikus könyvet nem fogok venni, nem akarom magam illúziókba ringatni. Régen elhittem, hogy a szerelem egy létező dolog, és olvasni róla legalább akkora boldogság, de az azelőtt volt, hogy megsebeztek volna. Mielőtt a szívemet kitépték a helyéről.

Soha többet nem akarok szerelmes lenni!

Az igaz történeten alapuló sztorikat szeretem, meg főleg az olyan életrajzi könyveket, ahol a hírességek kendőzetlenül beszélnek az őket ért nehézségekről. Például Michelle Obama Így lettem című könyvéért egyenesen rajongok.

Nézelődtem a boltban, közben megettem egy szelet sütit. Most barackos pite volt a tálcán, hozzá citromos tea. Mennyei volt!

Sok olyan könyv volt, amelyek valaki életéről szóltak. Marilyn Monroe, Holly Madison, Pablo Escobar, Bruce Springsteen. Ezek az emberek mind lemerték írni az életüket őszintén, mit sem törődve azzal, hogy mennyi embernek engednek betekintést a magánéletükbe. Nem tudom, hogy én képes lennék–e így kitárulkozni.

De egyik sem volt igazán érdekes számomra. Kivéve egyet!

Alaposan megnéztem magamnak a könyv gerincét, hogy jól látom–e. A szemem azonban nem hazudott. Alig mertem hozzáérni. Attól féltem, ha megfogom, porrá válik a kezemben. De nem bírtam ellenállni, ezer közül is megismerném. Valaki rossz helyre rakta vissza, mert ennek a könyvnek nem az életrajzi sorban kellett volna lennie, hanem a romantikusok között.

Óvatosan kihúztam a többi könyv közül, nagyon vigyázva rá, nehogy kárt tegyek benne. A kezem remegett. A homlokomon izzadságcseppek keletkeztek. Végigsimítottam rajta, ahogy az ujjaim között fogtam, és éreztem ahogy a szemem megtelik könnyel.

Carmel Harrington: Az élet mégis csodaszép.

Ezt a könyvet már egyszer olvastam. Méghozzá tizenhét éves koromban az utolsó középiskolai évemben, amikor is karácsonyra megkaptam V–től. Ettől az emléktől már nemcsakhogy éreztem a könnyeimet a szememben, de már cseppekben folytak lefelé az arcomon.

Ez a könyv az volt, amit én néhány héttel az ünnepek előtt kinéztem magamnak a könyvesboltban, de nem vettem meg, mert túl drága volt, a zsebpénzem pedig kellett V meg a szüleim ajándékára.

De V megvette nekem. Meg még egy naplót, aminek az elején egy mikrofon volt, azt meg hangjegyek vették körül, és V azt mondta, ebbe leírhatom majd a bostoni kalandjaimat meg dalaimat, és ha újra találkozunk, ő az egészet elolvassa majd.

Az volt életem legszebb karácsonya!

Mivel V orvos akart lenni, ezért én egy fehér köpenyt vettem, mert a mamája azt mondta, az egyetem nem finanszírozza a tanulók felszerelését, és a sok minden közül, ami kellett a kezdéshez, a köpeny volt a legolcsóbb.

Tudom, nem volt szép tőlem, hogy az anyagiakkal foglalkoztam, de mint mondtam, nem aranykalitkában születtem. És V nagyon örült neki.

De nem akartam csak ennyit adni V–nek, ezért még írtam neki egy dalt.

„Az igazi ember küzd, de nem magáért,

hanem szívét lelkét kiteszi egy barátért.

Ha szomorú vagy, én is az vagyok,

ha felcsillan a szemed, én is ragyogok.

Nyíló virág legyen életed fája,

boldogság és mosoly a legszebb ága.

Amikor rohan az élet, és múlnak a percek,

nyomd meg a gázt, de soha ne a féket.

Ha úgy érzed, mindenki téged bánt,

ne törődj semmivel, csak menj tovább.

Keresni mindig a jót és a szépet,

de meg nem találni, ez az élet.”

V akkor azt mondta, soha szebbet még nem hallott tőlem. Gyorsan letörölöm a könnyeimet, mert eszembe jut, hogy nyilvános helyen vagyok, és nem akarom, hogy Mrs. Altman meglásson így. Visszatettem a könyvet a helyére, sietve elköszöntem, és kiviharzottam a boltból.

Megszakad a szívem. Akkor még minden rendben volt. Bárcsak elmondhatnám V–nek, hogy mennyire hiányzik. Hogy mennyire sajnálom, ami történt. Hogyha visszaforgathatnám az időt, nem mennék el a Diegóba, és akkor még ma is a legjobb barátnők lennénk.

De sajnos az időt nem lehet visszatekerni. Ha lehetne, én már megpróbáltam volna. Bármi áron!

Ha csak egy perccel később megyek vissza, miután Ryan elment, ha nem azt a dalt adtam volna elő a ballagáson, ha nem a Diegóba mentünk volna el táncolni.

De nem gondolhatok folyton a történtekre, V–re, Ryanre vagy arra, mennyi mindent veszítettem el. Most csak annyit tehetek, hogy összeszedem magam, és élem tovább az életemet. De hát nem ezért jöttem Seattle–be? Már nem kéne, hogy feldúljanak az emlékek, hiszen eltelt öt év. Öt teljes év! Ennyi ideje félek, menekülök, és vagyok legbelül halott.

A nyomorúságomból a korgó gyomrom riasztott fel.

Ma még a szendvicsen, a tömérdek kávén és a kis fagyin kívül nem is ettem semmit. Már majdnem este volt, úgyhogy gyorsan bementem egy éjjel–nappali üzletbe és bevásároltam.

Azt terveztem, hogy valami egyszerű vacsorát fogok készíteni, mondjuk bolognai spagettit. Ezért vettem tésztát, husit, szószt meg sajtot. Nasinak egy kis chipset. Bár a három gombóc fagyi után nagyon nem kéne már ilyeneket ennem, főleg nem este. De úgy voltam vele, hogy majd hétvégén elmegyek futni. Mondjuk a vasárnapokkal mindig az volt a baj, hogy a legtöbb embernek szintén akkor jut eszébe egészségesen élni. Ilyenkor a park mindig tele van futókkal, görkorisokkal meg teniszezőkkel. Rémes!

Tettem még a kosaramban néhány almát meg gyümölcslevet, és elindultam a kasszához fizetni. Otthon van tojás, tej meg liszt, így reggelire tudok majd csinálni palacsintát. Erre a gondolatra a hasam azonnal megkordul, úgyhogy jobb lesz sietni.

– Drágám, megjöttem! – kiabáltam Sallynek, a shar pei kiskutyámnak.

Tavaly fogadtam örökbe egy menhelyről. Addig nem akartam háziállatot, mert attól féltem, nem tudok róla gondoskodni. De valamiért, amikor elmentem a menhely előtt egy séta alkalmával, muszáj volt bemennem. És amikor megláttam őt, beleszerettem. Főleg amikor elmesélték, hogy valaki kidobta az utcára, és éppen, hogy élt, amikor rátaláltak. Azóta tudom, hogy neki épp akkora szüksége van rám, mint nekem rá.

Pontosan nem tudták megmondani, hogy milyen idős, de nagyjából tíz–tizenegy éves lehet. Már nem fiatal, nem olyan fürge, ezért nem várom el tőle, hogy szaladjon, amint hazaérek. De mindig elém jön a maga kis döcögős stílusával.

– Szia, kicsim! Jó napod volt? – kérdezem tőle azt várva, hogy válaszol. – Éhes vagy? Gyere, készítek vacsorát! – Aztán kiadagolom neki a tápot, közben felteszem forrni a vizet a spagettimnek. Miközben Sally nyammog, lereszelem a sajtot.

– Képzeld! Úgy néz ki, vigyáznunk kell Csinire! – mondom a kutyának, akinek aztán hangos ugatása jelzi, hogy nem örül az ötletnek. – Szóval, ha szeretnél egy kis jutalomfalatkát, akkor nyugodtan megigazíthatod a bundáját. De csak kicsit, oké? – közlöm Sallyvel, amikor rám emeli a tekintetét.

Volt már néhány összetűzése Csinivel, ezért biztos vagyok benne, hogy érti, amit mondok. Sőt az is tuti, hogy jutalomfalat nélkül is számíthatok rá.

Sallynek rövid, sötétbarna szőre van, bár shar pei létére elég kicsi. Azt gondolom, a tesói az anyukája hasában összenyomhatták. Az egyik lába is kisebb, mint a többi, de ezt csak éles megfigyelés után lehet észrevenni. A testi hibája olyan, mint az enyém. Nem mi tehetünk róla, mégis nekünk kell együttélni vele.

Beleteszem a vízbe a tésztát, és amíg készül a vacsora, veszek egy kellemes fürdőt. Teszek bele néhány csepp rózsa illóolajat, hogy könnyebben el tudjak lazulni, és néhány gyertyát a kád szélére, hogy az világítsa be a fürdőszobát. Kezembe veszek egy könyvet, most Amy Kathleen Ryan Ragyogás című regényére esett a választásom.

Sally bedugja a fejét az ajtón, amit szándékosan szoktam nyitva hagyni arra az esetre, hogy mindig el tudjon érni, ha szüksége lenne valamire. Attól nem kell félnem, hogy valaki más is meglát, mert csak mi ketten élünk itt.

A lakás nem nagy, mindössze másfél szobás. Egy hálószoba, egy konyha meg egy fürdőszoba van benne, és minden a nappaliból nyílik. Tényleg elég kicsi, de nekem megfelel.

Előtte albérletben laktam, ami talán még ennél is kisebb volt, de csak azt tudtam fenntartani. A rezsi nem volt sok, de a bérleti díj… Az kész rablás volt.

A szüleim vették nekem ezt a lakást, miután belátták, hogy soha nem fogok hazaköltözni. Nem örültem neki, hogy apa a nagypapától örökölt összes pénzét rám akarja költeni, de meggyőzött, hogy ez egy biztonságos befektetés arra az esetre, ha a bank, ahol az örökséget tartották egyszer becsődölne. Mert ha az megtörténik, akkor biztos, hogy többet nem látják a pénzüket.

Ilyen érvekkel nem tudtam vitatokozni, így elfogadtam a lakást.

És itt minden az én stílusomat követi! Az összes helyiségben a barna szín dominál és annak minden árnyalata, mert számomra ez a szín nem túl hivalkodó, de nem is túl depressziós.

A falait csokoládé barnára festettem ki, és minden sarokba raktam egy kaktuszt, a nappali falaira virágos képeket. Az ablakokon fehér fényfüzérek lógnak, amiket imádok nézni lefekvés előtt.

A szobámban semmi extra nincsen. Nem szeretem a feltűnést. Csak egy ágy van benne szemben a tévével, egy fehér pipereasztal antik bőr székkel és egy kis könyvespolc, amit lassan kinövök, mert egyre többet olvasok. Illetve néhány fénykép rólam meg Sallyről. És egy közös fotó a szüleimről.

Megvakarom Sally feje búbját, miután odateszi nekem a kád szélére. Kiszállok és megtörölközöm, felveszem a pizsamámat, és elindulok a konyhába Sallyvel a sarkamban. Gyorsan megcsinálom a szószt, leszűröm a tésztát, rászórom a sajtot és már kész is a vacsi.

Bon appetit!

3.

SOPHIE

Mindig van egy fénycsík, ami utat tör magának az ablakon keresztül. És ez a természeti jelenség kelt fel engem minden egyes nap idő előtt. Meg kellene csináltatnom a redőnyt, mert egy vihar alkalmával betörte egy nekicsapódott faág, és ez az ébresztő szörnyeteg, ott sugárzik befelé.

Sally mellettem úgy horkol, hogy csoda, hogy a szomszédok még nem jelentettek fel csendháborításért.