SÁRVÁRI JÁNOS

PETITE MORT

Könyv Guru

Budapest, 2025

Könyvünk egy cinikus, az életét nem sokra becsülő értelmiségi képzelt útját követi végig, aki csupán túl akar lenni a létezés nagy valószínűséggel bekövetkező megpróbáltatásain. Az egyedüli dolog, ami élénken érdekli: a nők, az önkielégítés és mások elcsábítása. Az átlagember számára normális élet neki csak keret ebben az állandó, lázas kapcsolatkeresésben, aminek célja, hogy megtalálja az egyetlen nőt, aki mellett megállhatna, akit valamikor, még gyerekkorában elveszteni vélt.

A környezetében, családjában, baráti körében bekövetkező tragédiákon azonban nem tud túllépni, azok mind erősebben rádöbbentik, hogy vannak érzései és hiába épített maga köré falakat szerettei életéből, ezek sorban eltűnnek, mikor elveszíti szüleit, testvérét, barátait. Szexmániás bujdosóként már csak át- és túlélni akar, miközben maga is megöregszik. Szeretne valakire hagyatkozni, de nem maradt senkije, akihez tartozzon. Végül csak a folytonos kielégülés utáni vágy mozgatja és az a makacsság, hogy soha ne adja fel az addigi magára gombolt életét.

TARTALOMJEGYZÉK

Petite mort

„Nem az a kérdés, hogy van-e élet a halál után,
hanem az, hogy éltél-e a halál előtt…”

(Zolikám)

Kedves Olvasó!

Ha könyvben netán magadra,
vagy másokra ismernél, akkor tévedsz.

Ugyan már!
Kinek lehetett volna valóban ilyen az élete?

Talán tizenkét éves lehettem, mikor először megtettem magammal, de már évekkel előtte is állandóan kísértett a gondolat, hogy milyen lehet az.

– Doki, hé, Doki! Nézd csak!

Nem tudtam nem odanézni Baranyi Jóskára, a négyszer bukott cigány srácra, akit azért ültettek mellém, hogy jótékony hatásomra megjavuljon. Csíkos mintás, koszos, szűk nadrág volt rajta (nekem már akkor is márkás farmerom volt, kis matricákkal a szárán, amit még a fogorvos apám hozott Londonból), és abban tornáztatta a farkát.

– No mit szólsz, Dokikám? – vigyorgott rám.

– Hülye vagy, Icső – mondtam, de nem tudtam nem odanézni, pedig matekból dolgozatot írtunk, és én mégis csak arra gondoltam, hogy nemsokára majd nekem is így ágaskodik, és hogy milyen is lesz az.

Már akkor is, amikor csak kisgyerek voltam, valami lázas izgalommal bámultam a világra, mint valami csodálatos és elérhetetlen nőre.

Az oviban olyan szerelmes voltam a kis Varga Tündébe, hogy csak dadogni tudtam, ha vele beszéltem. Emlékszem, a kultúrház színpadán táncoltunk körbe-körbe, és vékony hangon énekeltük: „Kerek a káposzta, csipkés a levele…”, és alig vártam, hogy Tünde az én párom legyen és megfoghassam a kezét. Az enyémet folyvást a nadrágomba, a gyűlölt rövidnadrágomba töröltem, mert szinte úszott a verejtékben.

Ma is, ha valami olyan következik be, ami túl nehéz nekem, vagy nem tudom megoldani, legyűrni, birtokba venni, megvizesedik a tenyerem. Azt hiszem, ugyanaz vagyok még most is, ugyanaz a sóvárgó és ügyetlen gyerek, és néha csak elámulok magamon, hogy hogyan is lett nekem családom meg barátaim. Munkatársak, ismerősök vesznek körül; rezsicsekkeket fizetek be mindenféle lakások meg autók után, és látszólag egy normális életet élek, pedig én sose akartam mást, csak kiverni magamnak, magamból a feszültséget, azután elmenni, és apró rázkódásokkal bámulni a semmibe, míg ragacsos kezemmel a hasamon el nem alszom végre.

Icső tőlünk is visszabukott, és már előtte elültették mellőlem, mert rajtakaptak minket, hogy ultizunk a pad alatt, és a templomkerítésnél ugyanazt a csikket szívjuk nagyszünetben. Vagy két év múlva, mikor már én is javában boldogítottam magam, csak akkor találkoztunk újra.

Biciklivel tekertem hazafelé az égerlápról, és a focipálya mögött emelkedő vasúti töltésen egy pár embert láttam. Mellettük békésen pöfékelt két kocsijával a háborúból kiszuperált gőzmozdony. Odahajtottam. A halott a síneken feküdt, egy széttépett cukros zsákkal takarták le, amit gyorsan, lüktetve itatott át a vér. A töltés alján taliga, benne MÉH-be való papírhulladék.

– Ez a szerencsétlen csak állt a síneken, és onnan nézte a meccset, hiába dudáltam. Amikor már majdnem rajta voltam, csak akkor fordította felém a fejét, és elvigyorodott – sopánkodott a masiniszta.

– Ki a fene lehetett ez? – guggolt le gondterhelten a nagy seggű kalauz a hulla mellé.

Én meg csak néztem a papír alól kimeredő lábakat, rajtuk egy kopott farmert, a semmivel össze nem téveszthető matricákkal, a nadrágot, amit emlékbe adtam oda az év végén neki, és csak annyit mondtam:

– Ő az Icső, a Baranyi Józsi, aki olyan szépen tudott hegedülni, és szeptemberben ment volna Pestre a konzervatóriumba.

Hazáig toltam a bringát elgondolkodva a gyönyörű smaragdzöldben úszó sétányon, a hársfák alatt.

De most még csak a ligetben vagyok óvodásként a szüleimmel egy régi majálison, és izgatottan rángatom édesanyám kezét, mert megláttam a Varga Tündit egy nagy léggömbbel, és szeretnék minél közelebb kerülni hozzá, hogy hátulról belemárthassam az arcom a gyönyörű szőke hajába.

Később, már felsős korunkban váratlanul elköltöztek, de jó pár év múlva kaptam egy levelet tőle, amiben azt írta, hogy akkor még nem tudta, de most már biztos benne, hogy szeret, és találkozni kellene. Eldobtam a levelét, mert azóta, hogy elment, én már nem voltam szerelmes senkibe, csak szerettem volna minden nőt megkapni, aki egy kicsit is szép, vagy izgató, vagy idegesítő, ami végeredményben ugyanaz.

Később ez sokszor megismétlődött velem. Évek múltán, már félig elfelejtett, elszalasztott, elügyetlenkedett lányok írták, hogy nem kellett volna izgatott kezem lefejteni magukról, riadtan és borzongva tovább menekülni… és hogy találkozni kellene, találkozni megint. Én pedig, aki már felnőttem, nem estem újra a Varga Tündé-s hibába, hanem sorban megkerestem és levadásztam, azután otthagytam őket. Ez pedig – higgyétek el – egyáltalán nem valami bosszú volt, csupán mindegyikük történetének lezárása, mert hát egyik sem volt a Varga Tünde, és már soha senki sem tudta pótolni őt.

Kiskölyöknek amolyan szőke, kékszemű úrigyerek voltam, aki jól tanult, és ez gyakran megtévesztette a tanáraimat. Fantáziát láttak bennem, és valami jövőképet is, de ez nem volt, nem is lehetett igaz. Én nem előrejutni, boldogulni, hanem csak vég nélkül kielégülni akartam egész életemben, és elengedni magam mellett a dolgokat, amik így is, úgy is, nélkülem is megtörténnek, megoldódnak majd.

Nyolcadikos lehettem, amikor pályaválasztási tesztet csináltattak velünk. Az egyik feladat az volt, hogy rajzoljunk egy fát. Ennek alapján azután mindenkinek ajánlottak mesterségeket, amikhez affinitásunk volt. Az én fám alatt egy kis figura feküdt, háttal a szemlélőnek. Kérdezte is a néni:

– Hát ez itt ki? A Kakukk Marci?

– Dehogyis, az én vagyok – mondtam. (Még szerencse, hogy nem kérdezte meg, mit is csinálok tőlük elfordulva, ott a fa alatt. Gondolhatjátok, mit…)

Végül hogyan is döntöttem el később, hogy mi leszek? Hát két fő motivációm volt. Az egyik a színes tv, a másik meg a Roland Garros.

A felvételi évében vették meg szüleim az első színes tv-t, ami nagy szó volt akkoriban, és az volt az első olyan esztendő, amikor a selejtezők utáni valamennyi Garros-teniszmeccset közvetítette a magyar tv. És én már egy évvel előtte eldöntöttem, hogy végig is nézem… az összeset. Ugyan ez egybeesett az érettségi és a felvételi felkészülési időszakával, de ez nem lehetett akadály.

Az orvosi szóba sem jöhetett. Oda akkor több mint tízszeres volt a túljelentkezés, és én nem akartam apám sorsára sem jutni, akiért éjjelente, ha ügyeletes volt, kétszer-háromszor is jött Oszi, a sofőr a kórház kocsijával. Szóval kerestem egy kényelmes és teljesíthető szakot egy vidéki egyetemen, és a tenisz mellett is elég időm volt, hogy sikerüljön a felvételim. Az alapelvem a későbbiekben sem változott: „A lehető legkisebb energiabefektetéssel a lehető leggyorsabban átjutni az akadályokon.” Ez persze mindenre igaz volt, kivéve a nőket és nő hiányában az önkielégítést.

De most még kiskölyök vagyok, aki ötéves korában fogadásból fel akarja akasztani magát a kapujuk keresztrúdjára, hogy imponáljon a többieknek. Főleg a kis szőke Bobák Julinak a szomszédból. Apám jókor ért haza (később is többször jókor ért haza), és leszedett – nyakamon a kezdetleges hurokkal –, és igen érthetően elmagyarázta, hogy meghalni csak egyszer lehet. Később ennek jó hasznát vettem, amikor életemnek egy rövid időszakában – ma sem értem, miért – többször egymás után, szinte havonta kerültem életveszélybe. Valójában soha még egy csontom sem tört el, a hajam szála sem görbült meg, bármibe is keveredtem. Márpedig én sok mindenbe keveredtem.

Hatalmas házunk volt, nagy és zárt kerttel. Volt vagy öt szobánk, meg apám rendelője, meg a betegeknek a váró. A szobákat körbe lehetett járni. Itt kergettük egymást a húgommal szakadásig, és közben folyvást azt dúdoltam, hogy „kerek a káposzta…”.

A húgom magas volt, vékony, és hosszú ideig lábujjhegyen tudott csak futni. Folyvást azt hittem, orra fog esni, de valahogy mindig talpon maradt. Sovány lábacskáin középen hatalmas térdkalács, néhány tejfoga már hiányzott elöl, és szőke volt, szőke ő is. Bátyusnak hívott, és most is, ha eszembe jut, csak sírok a fal felé fordulva, kezem a hasamon, mintha valami sebet takargatnék, valami sötét szélű, véres lyukat, ami már nem gyógyul be sohasem.

Zongoránk is volt a sarokszobában, és bárszekrény, zöld selyemernyős hangulatlámpával egybeépítve. Abban voltak a mindenféle italok, amikre később a cimborákkal rendre rájártunk. Persze a szüleim mindig észrevették, mert nálunk nem ivott senki, csak én, és el sem tudjátok képzelni, hogy később – gimnazistaként, egyetemistaként meg utána – mennyit.

Nekem külön szobám volt nagy, színes poszterekkel és egy régi orsós magnóval. Volt egy akváriumom is, amiben az elalgásodott zöld falak között ijedt guppik küzdöttek a túlélésért. Két bejárata volt a szobának. Az egyik a fürdőszobába nyílt, ami a ház körüljárható részéhez tartozott, a másik egy hátsó folyosón az éléskamra (egykori cselédszoba) mellett kivezetett az udvarra. Mikor nagyobb lettem, itt csempésztem be éjjelenként magam és a lányokat a szobámba. Az éléskamrában drága anyám csodálatos kajái terpeszkedtek állandó kísértésként az éjjeli zabálásokra.

Megvolt mindenem, és elkényeztetett gyerek is lehettem volna, de nem az lettem. Mindig voltak a környező utcákban bandák, amikhez csapódhattam – általában legkisebbként –, és amikben a legkisebbet sosem kímélték. Bemászni a szomszédhoz a fakapu mellett berepült, célt tévesztett zsebkésért, cigit venni a nagyfiúknak, kikezdeni nálam kétszer idősebb lányokkal, hogy jöjjenek a többiek, és látványosan megmentsék a bajba jutottat tőlem, aki azt sem tudtam, mit is kéne tenni vele… A táncos bulikon én kértem le a nagyobb srácoknak az egyszer már lekért partnerüket, és elgondolkodtam, hogy egyszer majd én is teljes joggal, egy lánnyal a karomon, magabiztosan és unottan fogok lassúzni. Persze sosem tettem így. Mire annyi idős lettem, már pontosan tudtam, hogy ez az egész mennyire kispályás és mennyire nem való nekem. A régi jampecekből fásult, fogatlan, alkoholista apák; az egykori bálkirálynőkből gyorsan öregedő tramplik lettek, akiknek már régen nem állt jól a magas sarkú. Összement a világ.

Emlékszem a régi házra, a fáskamrára, aminek a tetején napoztam, és arról álmodoztam, hogy egyszer majd én is nagy leszek, és annyi nőm lesz, amennyit csak akarok. Volt hátul egy budi is, ami kedvelt színhelye volt kamaszkori onanizálásaimnak. A faajtó deszkarésein látszott az udvar és az is, ha valaki közeledett. Biztonságban voltam.

Fantáziálásomat csak fokozták az apám dolgai között véletlenül megtalált szexlapok. Emlékszem, volt egy olyan nézegetős tolla is, amiben a párok, csoportok pózait sokszor ki sem tudtam bogozni, de végtelenül felizgatott, és csak markolásztam magam újra és újra szememhez emelve a piros-fehér tollat.

Nem volt nap, hogy el ne láttam volna a bajomat. Az atya, aki a bérmálásra készített fel minket, folyvást célozgatott rá, hogy ne játsszunk magunkkal, mert az nemcsak szörnyű bűn, de betegek is leszünk tőle, és kimúlhatunk végelgyengülésben. Bennem, úgy látszik, végtelen energiák mozogtak, mert fel se vettem a folytonos kimerítő mutatványokat.

Vigyázni kellett persze, állandó készenlétben adnom kellett a kötelességtudó, rendes kis kölyköt. Ezért azután majdnem mindenből jeles voltam, továbbá udvarias és kellően érdeklődő. Valamivel meg kellett váltani a nyugalmamat, pontosabban az állandó izgatottságomat.

Több középiskola is volt a városban. Gyönyörű lányok nyüzsögtek mindenütt a délutáni buszokra várva, hogy hazavigyék őket a kis falujukba, ahol újra szendén pislogó kislányokként gyomlálták a hátsó kertet elfelejtve, hogy hosszú cigivel a szájukban, csiklandósan vihogva rumot ittak mindenféle koszadék alakokkal a vasúti restiben alig egy órával azelőtt.

A fülledt erotika úgy borult rá a kisvárosra, mint egy szennyes felhő. Az egyik derék tanárunk, aki később a város díszpolgáraként szenderült jobblétre, rendszeresen kefélte a szertárban a jobb gimis csajokat, és a róluk készült meztelen fotók közkézen forogtak a férfi oktatók között a tanáriban. Persze a már hervadó félben lévő osztályfőnöknőnkkel is lefeküdt, aki később a legjobb barátom szüzességét vette el. A rajztanár pedig az összes jobb alakú lányt megfestette aktban. Sikk volt ebbe a galériába bekerülni, és szégyen kimaradni belőle. Ez volt a szüzesség elvesztésének előszobája.

Gyönyörű, apró, formás kiscsaj volt nekem az első. Még most is pontosan emlékszem bizarr és fura kalandunk minden részletére.

A Balatonon volt egy kétszintes nyaralónk. Furcsa, hogy a szüleim mennyi mindent elértek életükben. Nagy házuk volt a szülővárosomban, meg nyaralójuk Zamárdiban és a Duna mellett is, meg nyugati kocsink, és amikor még senkinek sem volt, motorcsónakunk a tavon, amivel elképesztően jól lehetett csajozni.

Én bezzeg soha semmit sem értem el, ahogy nem is gyűjtöttem semmit. Úgy éreztem mindig, hogy nincs értelme, hogy már épp csak a következő pillanat van hátra az életemből, és akkor meg minek ez a nagy nyüzsgés, ez a kényszeres gyűjtögetés? Persze azért mindig úgy tettem, mintha a távoli jövőnek terveznék. Látszatbefektetéseket csináltam, belefogtam ebbe-abba, tőzsdéztem – és javarészt buktam –, de ez csak álca volt, annak az elleplezése, hogy bizony egyáltalán nem vagyok az az ember, akinek a környezetem, a családom, a szakmám látni szeretne.

Tudjátok, mit akartam akkor is? Csak azt, hogy magamra zárjak valahol egy ajtót, és jól kiverjem magamnak, vagy lefeküdjek valami régen betervezett nővel. Kefélni persze mindig jobb, élményszerűbb volt, mint egy onanizálás, de az utójáték, az üres kedveskedés az összegyűrt ágyon egyre terhesebb lett számomra, ahogy öregedtem. Hamar kiderült minden új kalandról, hogy ő nem a Varga Tünde, és ettől hamar gépiessé vált az egész,

A Balatonon volt egy alumíniumgarázsunk is, amiben nyaranként addig laktunk, míg fel nem épült a ház. Leselejtezett, emeletesre átépített kórházi ágyakkal, gázrezsóval és a legszükségesebb konyhai dolgokkal rendeztük be. Mikor kész lett a nyaraló, a család beköltözött a házba, de én a garázsban maradtam, és a legszebb nyaraimat töltöttem ott a fémfalakat szelíden simogató nyírfaágak susogását hallgatva, elnézegetve a hatalmas keresztes pókok hálószövését a tető alatt.

Egy alkalommal egyik ismerősünket, a lányát és a csaj barátnőjét fogadtuk be pár napra, akiknek nem jutott hely a házban (mindig tele voltunk vendéggel), és kirakták hozzám, a tizennégy éves kölyökhöz a két lányt az ismerős papával a garázsba két napra, míg fel nem szabadult odabent egy szoba. A lányok a felső, egymás mellé tolt emeletes ágyakon aludtak; belül az ismerősünk lánya, kívül a barátnő, mi meg az öreggel alattuk.

A barátnőt látásból ismertem. Felettem járt két osztállyal a gimiben, és ismertem azt a végzős srácot is, aki akrobata mutatványokkal tornázta be magát esténként a lány emeleti szobájába, hogy együtt lehessenek. Nagyon imponáltak nekem. A lánynak gyönyörű alakja, hosszú, fekete haja és gúnyos tekintete volt, amit már az első pillanattól kerültem, mert úgy éreztem, menten felállok, ha rám néz. Olyan volt, mint valami elérhetetlen, furcsa bolygó. Igyekeztem hát minél kevesebbet foglalkozni vele, és inkább egész éjjel olvastam egy kis lámpa fényében.

Mindig olvastam. Sokat és tudatosan, és imádtam, ahogy kezdtem ettől megérteni a világot, és ahogy lassan rájöttem arra is, mennyire nincs értelme nagy feneket keríteni ennek az egésznek.

Második este ki kellett mennem. Már mindenki aludt, s én csendben lépkedtem vissza a helyemre, de mielőtt lehajoltam volna, hogy ágyba bújjak, a fejem egy pillanatra egy magasságba került a felettem fekvő lány arcával. Úgy maradtam a mozdulat közepén, mert a szeme nyitva volt, és engem nézett. Nyoma sem volt benne a gúnynak. Kinyújtotta az egyik kezét, én feléje hajoltam, és még most is, haldokolva is emlékszem a szájára, ami végtelenül puha volt, és most is azt érzem, mint akkor, hogy mindjárt elsírom magam. Percekig csókolóztunk, és a vége felé már arra gondoltam, hogy ha odalent felébred a papa, akkor azt fogja látni, hogy a feje felett a csíkos műanyag pizsamámban ott meredezik a farkam, és majd szétrobbanok. Annyit súgott a fülembe a lány, hogy másnap, mikor már egyedül leszek, kijön hozzám, és így is lett.

Abból az éjszakából arra emlékszem csak, hogy valami sötét folyón ereszkedem lefelé vég nélkül, villámfényben felderengő, távoli hegyek között, és szinte nem is maradt meg más emlék bennem, mint hogy a végén tényleg úgy éreztem magam, mint aki meghalt egy kicsit. Eszembe jutott a franciaóra és a Larousse, ami azt írta: „petite mort – a kis halál – a francia nyelvnek a férfi ejakulációra alkalmazott találó kifejezése”. Ma is, azóta is mindig ezt érzem minden ilyen pillanatomban, és azt, hogy ezen a végtelen kis halálokból álló hídon jutok el újra ahhoz a folyóhoz, ami csendben elringat majd a végig, ami már nincs is olyan messze.

„Mit csinálsz, fiam?” Ezt kérdezte mindig apám, amikor rajtakapott valami újabb őrültségen… Ez gyakran megtörtént. Éppen akkor lépett ki a kapun, amire korábban felakasztani készültem magam, amikor a vadonatúj Moszkvicsunk (CX 49-08) reflektorát sikerült kővel bedobni, vagy amikor légpuskával majdnem fejbe lőttem az ablakom előtt váratlanul felbukkanó biciklis rendőrt (minek került a földön porfürdőző verébcsapat és a szobám ablaka közé?), és annak sem örült, amikor a ház falán felakadtam a kézzel barkácsolt, elszakadt kötélhágcsó egyik fokára, és fél óráig ordítottam, míg megtaláltak lógva ég és föld között, de dührohamot kapott az olyan ellenőrzőbejegyzésektől is, hogy „Tanulótársának kővel betörte a fejét, ezért megintem”. Az ilyenek után általában rettenetesen megvert (könnyen elvesztette a fejét), és bizony nem csak pofozott, de ököllel is kaptam néha, sőt egyszer fel is rúgott, hiába állt közénk édesanyám és nagyanyám, amikor rájött, hogy a másnapi mateklecke feladatait csak beírtam a füzetembe, kihagyva az eredmény helyét, amit az óra előtt valamelyik szorgalmas osztálytársamról terveztem átmásolni. Pedig szegény nem is tudta, hogy mindez még csak a bemelegítés volt későbbi ámokfutásaimhoz.

A Szovjetunióból jöttem haza harmadikos gimnazistaként, az osztálykirándulásunkról. Moszkvában elsefteltem a GUM-ban két trapper farmert és úgy éltünk, mint az unatkozó milliárdosok egész hónapban. Kaviár és pezsgő, nagy haj, farmer, alföldi bőrpapucs, csak úgy ájuldoztak tőlünk a poloskacsípéses lábszárukat szemérmesen takargató koleszos orosz csajok. Istenem, ma sem tudom, hogy is nem kaptam tőlük akkor valami nyavalyát, mert óvszer az persze nem volt.

Leningrádban az utolsó előtti napon az éjjeli hídfelnyitáskor csak álltam a folyó mellett, és elnéztem, ahogy a kivilágosodó éjszakában egyszerre váltanak pirosra a közlekedési lámpák, és a középen felnyíló hidak hogyan zárják karjukba a Néván a dagállyal nesztelenül felsikló óriási tengerjárókat. A látványtól, no meg a rengeteg vodkától és grúz vörösbortól úgy elérzékenyültem, hogy a többieket elvesztve az Izsák székesegyház kertjében aludtam kora hajnalig. Mikor visszaértem, a szállodai szobánkban egy román lányosztályt találtam. Az ágyamon egy elképesztően szép, Kleopátra-hajú fekete lány ült, és unottan nézte a kibontakozó bulit.

– Ne is próbálkozz vele, szóba sem áll velünk – hűtött le Tibi, az osztály nőcsábásza.

Odaültem hozzá, és minden mindegy alapon megfogtam a kezét, megcsókoltam a sírnivalóan puha száját, és ő bemutatkozott:

– Lolita – mondta magára mutatva.

– Nem baj, én Tündének foglak hívni – mondtam, és hálát adtam gyorsan változó franciatanáraimnak, hogy beszélgetni is tudunk.

Ott aludt velem, és olyan gyönyörű volt, amilyet azóta sem láttam, és aznap éjjel hátára vett újra a sötét folyó, és megint olyan jó lett volna meghalni, rátalálva arra a ritka pillanatra, amikor minden a helyén van az ember életében.

De reggel lett, a csaj arcán elkenődött a festék, csúnyán köhögött, félni kezdtem, nem tüdőbajos-e, olyan hófehér, átlátszó bőre volt, és olyan óriási szeme. Felöltözött, megcsókolta a szám, és annyit mondott:

– Drun bum!

Évekkel később jöttem rá Erdélyben utazva, hogy ez annyit tesz románul: Jó utat! Varga Tünde múló asztrálteste elenyészett a levegőben, és nekem majd szétment a fejem a sok szesztől.

Otthon édesanyám fogadott, de láttam, hogy csak szórakozottan hallgatja az úti beszámolómat, s a végén ki is bökte:

– Majd apáddal is beszélj, mert be kell, hogy menj a rendőrségre!

– Miért is?

Júniusban, mikor egyedül voltam lent a Balatonon, beállított az egyik barátnőm, és hozott magával még négy csajt. Befogadtam persze őket, és cserébe elláttak minden jóval, főztek, takarítottak, még mostak is rám.

Nem voltam soha túl bőven eleresztve pénzzel. Nyaranként annyit kaptam otthonról, hogy a kajámat megvehettem a helyi önkiszolgáló büfében, meg egy-két szabadtéri mozijegy fért még bele. Én persze már az első héten bementem Siófokra, a Matróz csárdába meg a Pipacs bárba, ahol életemben először láttam prostit, aki rezzenéstelenül nézett rám, és a keze közben, mintegy véletlenül, átkulcsolta az előtte álló kólásüveg nyakát, amin csendesen mozgatta föl-le az ujjait, és végül kicsit ki is dugta a nyelvét. Akkor határoztam el, hogy ha nagy leszek, ezt a világot teljes mélységében megismerem. Ez így is lett, míg végül a kurvákra elköltött pénzen én is vehettem volna egy hétvégi házat a Balatonon.

A bárlátogatások miatt nem sok maradt a zsebemben, és a hó végére már csak dinnyén, száraz zsömlén és a konyhában talált szalonnabőrről lekapargatott maradék zsiradékon éltem, amit annyi cikkre osztottam fel késsel, ahány nap volt még hátra a szüleim megjöveteléig. De soha nem kértem, nem telefonáltam, nem írtam pénzért. Inkább lenyeltem volna a nyelvem.

Persze együtt aludtunk azzal az öt lánnyal, de csak a barátnőmmel voltam együtt, és csupán egyszer, míg a többiek fürödni voltak a tavon, sikerült elkapnom az egyik hosszúlábú, vörös csajt, aki nem tartott velük. A barátnőm ebből is botrányt csinált, és baj lett abból is, hogy megjött az unokabátyám, akit szigorúan vallásosnak neveltek, és nem vette jó néven, hogy beraktam őt aludni alulra a csajok közé. A marha, ahelyett, hogy kezet csókolt volna nekem… Haza is ment rövidesen, és elmentek a lányok is, akik esténként bejártak Siófokra „digózni”, vagyis olasz srácokkal ismerkedni. Az egyikük azonban lopott később valahol, valami karórát, azután elkapták, és elmondta az egész történetet azzal együtt, hogy amíg a Balatonon voltak, nálam aludtak. A helyi rendőrség pedig kapott az alkalmon, és kéjes örömmel idézte be a „Doktor úr fiát”.

Apám akkoriban már nem ütött. Mikor elértem a tizenhatot, behívott a rendelőbe, és azt mondta: – Fiam, elég nagy vagy már ahhoz, hogy ne verjelek. Egyébként pedig, ha gondolod, mostantól magázhatsz engem és édesanyádat is.

Mondtam, hogy inkább ne, mert mindig is utáltam a magázást, de a verést tényleg ideje lesz befejezni. Erre majdnem megint megagyalt, elfeledkezve a pár perce tett ígéretéről. Így hát verést nem kaptam, de minden elképzelhető szankciót igen.

A kihallgatásra már nem nagyon emlékszem. Azért azt láttam, hogy apámat valahol nagyon mulattatja ez az egész, és ezt alig bírja eltitkolni. Éreztem, hogy dagad a melle a büszkeségtől, hogy neki ilyen belevaló kölyke van. Egyébként mindenki, a rendőrök is tudták, hogy semmi közöm az egész órabulihoz. Főleg a csajokkal való együttélés körülményei, részletei érdekelték volna őket, de arról nem beszéltem semmit, mondván, hogy én csak szállást adtam nekik, és azt is ingyen, szívességből, de az ázsióm a kisvárosban tagadhatatlanul megnőtt ettől az ügytől.

Még el sem simult a balatoni „hárem” okozta kavarodás, már benne voltam a következőben. Két barátommal, akikkel együtt alkottuk a „triumvirátus” nevű formációt az osztályban, ki akartak csapni az ország összes középiskolájából. A kiváltó ok az új franciatanárnőnk idegeinek kikészülése (kikészítése) volt, de valójában politikai szálai voltak a dolognak, mert a szüleinket (egyetemi tanár, orvos, katonatiszt) akarták megrángatni a pártbizottságban. (A mi családunkban egyébként haladó hagyományként soha senki nem volt tagja semmilyen pártnak, és azt hiszem, ez most már így is marad.) Végül úgy alakult a dolog, hogy a döntést megelőzve mi hagytuk volna el a gimnáziumot, átiratkozva a megyeszékhelyen lévő konkurens gimibe.

Ettől persze a dirink beijedt („Te Gézám! Miért is hagynak ott titeket a jeles rendű tanulók csoportosan?”), visszakozott hát, és beérte egy-egy igazgatói kiosztásával. Emlékszem, mikor kihirdette az osztály előtt az ítéletet, végig a gyöngyöző, kopasz fejét néztem, amin egy légy korzózott. A nagytudású, de erősen alkoholista dirink azt is éreztette velünk, hogy még egy dobásunk van, és végünk. Az igazi büntetés mégis az volt, hogy átvette a francia tanítását az osztályunkban, és úgy nyírta a csapatot, hogy a lányoknak nyelvóra előtt mindig gyomorgörcse volt az idegességtől.

– Ez szörnyű – mondta nekem Muci, az osztály szépe –, minden órája előtt úgy érzem, mintha menstruálnék.

Az igazgatói után alig egy héttel belefutottunk egy majdnem végzetes találkozásba. Edzés után, mint rendszerint, betértünk a MOZI melletti Gödörbe, egy lepukkant csehóba sörözni. Az utolsó lépcsőfordulóról az ember szinte bepottyant a kocsmába, amikor az előttem lépkedő cimborám úgy lefagyott, hogy majdnem átestünk a vállán.

– Te is látod? – suttogta. – Ott ül a diri, mint egy vén sas!

És valóban, hatalmas, kopasz fejét felszegve karnyújtásnyira ott ült az igazgatónk, és merőn nézett ránk. Akkor azt hittük, lebuktunk, és mindennek vége, de ahogy jobban áttekintettem a helyzetet, láttam, hogy az asztal tele van üres boros üvegekkel, és a „páciens” merev tekintette meg sem rebben széthulló csoportunk látványától.

– Nyugi! – súgtam a fülébe. – Már nem lát minket.

Abban a pillanatban a súlyos fej előrezuhant a poharak közé. A barátom hátranézett:

– Hát akkor megisszuk azt a sört?

– Naná! – és vidáman körbeültük az igazgatónkkal feldíszített asztalt.

Másnap első óra előtt, a nyelvi labor ajtajánál csak annyit mondtunk a kétrét görnyedt csajoknak, hogy ne izguljanak, a mai francia óra elmarad.

– De miért?

– Hát mert az öreg… – kezdtem bele, de elakadt a szavam, mert a folyosó végén feltűnt jellegzetes hintázó járásával az igazgató. Fehér garbó, zöld zakó, borotvált arc és tiszta tekintet. – Ezt nem hiszem el, ez egy főnix! – suttogta Zoli barátom, miközben a diri beterelt minket a terembe.

Az óvodánk kertjében az első napon egy vékony, szőke kissrác jött felém.

– Zolinak hívnak – mondta –, mit csinálsz?

– Várat építek, segíthetsz, ha akarsz.

Leült mellém, és ott is maradt… fél évszázadon át. Összenőttünk, de gyilkoltuk is egymást rendesen. Nem csak az óvodába, de a suliba, a gimnáziumba is együtt jártunk, és a katonaság meg az egyetemi évek alatt sem veszítettük szem elől egymást. Azután megnősültem, és ő egyre jobban elvadult. Kései, tragikus végű házassága is csak időlegesen lassította rohamos eltávolodását a valóságtól. Egyetemi tanár, szakíró, kiváló festő és szobrász volt.

Most itt ülök a sírja mellett a városkánk temetőjében, ahol egykor légpuskával varjakra lövöldöztünk, szénaboglyákba ugráltunk a zsidótemető faláról, és gyorsulási versenyeket rendeztünk szétesni készülő bringáinkkal a sírok között. És ide húzódtunk le a vasúti töltés túloldalába közösen elolvasni az első pornográf regény kéziratát, amit pár napra kaptunk kölcsönbe az idősebb srácoktól.

Valami Kormos nevű igazgatóról meg a vörös titkárnőjéről szóló zavaros história volt, s a botladozó kerettörténet csak arra kellett, hogy eljussunk az egyik keféléstől a mindig kicsit durvább következőig. Arra azonban emlékszem, hogy hetekig fantáziáltunk és maszturbáltunk a történetre, mint az őrültek. Néhány ostoba, de végtelenül felzaklató mondatát még ma is, több mint ötven év távlatából is fel tudom idézni.