Inhalt

Impresszum 2

Előszó 3

I. Fejezet 4

II. Fejezet 8

III. Fejezet 11

IV. Fejezet 17

V. Fejezet 46

VI. Fejezet 51

VII. Fejezet 54

VIII. Fejezet 73

IX. Fejezet 77

X. Fejezet 80

XI. Fejezet 83

Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2021 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99107-627-8

ISBN e-book: 978-3-99107-628-5

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Orosházi Ferenc András, Sikth, Anna Shichkova, Germanopoli | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

Illusztráció: Orosházi Ferenc András

www.novumpublishing.hu

Előszó

Megtaláltak!

Megtaláltak? Ha igen, miért pont engem?

Mi, ki vagyok én? Mitől vagyok más, mint mások (mert semmiképp sem több!), hogy pont én?

Tehetek talán valamit a közért, netán az egész emberiségért?

Ezek kérdések.

És a válaszok?

A könyv végére kiderül. (Ha kiderül, és lehet, hogy mindenki derül J)

Azt mondta valami tapasztalt öreg:

„Hatékonyan harcolni, csak az igazság kimondásával és annak továbbadásával lehet!”

Hát akkor lássuk!

Nincs okom sem, legkevésbé érdekem, hogy bármit másként írjak le, mint ahogyan azt megéltem.

Az biztos, hogy egyszer csak eljut az ember gyermeke azon életszakaszába, amikor már van múltja bőven, de/és még – jó esetben – bízik a megélhető jövőben.

Én bízok. Nem csak a sajátomban, hanem a magyar nemzet – Kárpát-haza egészének – fényes jövőjében.

I. Fejezet

Hatvanharmadik esztendőmet taposom jelen sorok – 2020 év – rögzítése idején, tehát elmondhatom, hogy évtizedek állnak már mögöttem, ugyanakkor makkegészségesen, erőm teljében érzem magam.

Örök optimistaként – belátom, néha a naivitás szintjéig – még rózsaszínben is képes vagyok látni az emberiség, benne a magyarság későbbi életét.

Ahhoz, hogy érthető legyen, miért úgy látom a dolgokat, ahogy, ahhoz be kell mutatkoznom. Ki voltam, vagyok. Zömében, ahogy én látom magam, ami persze korántsem lehet a teljes egész. Ez egy testi, lelki és szellemi utazás lesz téren és időn át.

Elöljáróban annyit, hogy a legelső, meghatározó életszakaszomat vidéken, drága Öreganyám óvó, vigyázó szárnyai alatt éltem meg.

Katolikus templomba járó öregasszony volt (kései, ötödik gyerekének fia vagyok), akinek vallásossága felvidéki nagyanyja hatásából fakadt. Annyi különbséggel, hogy nagyanyám a kassai nagytemplomba járt az ő nagyanyjával és ő nem szökött meg a templomból, ahogyan ezt én tettem.

Pici gyerekként – hat-nyolc évesen – engem is magával vitt vallásos útja helyszínére a monori templomba, hogy bevezessen a „jóember” útjára, de sajnos, vagy nem sajnos, nem sikerült neki. Amikor ugyanis kinyílt az értelmem, kérdeztem tőle. Mégpedig azt, hogy ha az Istenke a Teremtő, akkor a teremtő erő hogyan lehet az a Szentháromság által, ami az Atya–Fiú–Szentlélek?

Hol marad az Anya a teremtésből?

Már nem emlékszem pontosan a válaszra, csak azt tudom, hogy többet nem mentem vele, mert hazugnak tartottam. Nem őt, hanem azt a választ, amit a pap beszédei után magáénak vallott.

A papokhoz, a templomhoz, mint intézmény rendszerhez, értsd magához a valláshoz való (v)iszonyomat egy életre meghatározta ez a gyerekkori élmény.

Elfordultam a vallástól, elfordultam ezáltal magától Istentől is, de drága Öreganyám élete végéig maga volt a földi Isten számomra.

Szeretett öreganyám még a 19. században, 1892-ben született. Mikorra én öntudatra ébredtem, nagyjából már hetvenéves volt, és számomra örökre annyi is maradt. képviselte az állandóságot.

Végigélt két világháborút, az ötvenhatos eseményeket. Eltemette szüleit, férjét, öt közül az egyik gyermekét. Fiatalasszonyként élte át az első világháborút lezáró trianoni békediktátum borzalmait.

Rengeteget mesélt nekem esténként azokról a szívszaggató időkről.

Elmesélte, hogy az utcájuk teljes népe hogy hallgatta együtt szívszorongva a falujuk főterére kifüggesztett rádiót, és hogy zokogtak egymás nyakába borulva ismerősök és ismeretlenek a megrázó hírek hallatán.

Mintha a testüket, lelküket szaggatták volna szét. Mintha a szívüket tépték volna ki egy-egy terület elcsatolásának

Azt mondta, hogy olyan érzés volt nekik, mintha a fizikai világban a kezüket, lábukat csavarták volna ki a helyükről, és azzal verték volna agyon őket. Pedig valamennyien tudták, hogy sem Pozsony, sem Kassa, sem Arad, Nagyvárad és Kolozsvár, sem Eszék és Újvidék, de Munkács és Ungvár sem kerül egy méterrel sem messzebb, mint eddig volt, és a lakóik is – legalábbis akkor azt hitték – ugyanazok lesznek, mint addig, mégis odalett az egység.

Odalett Nagyasszonyunk országa, ahogy ő mondta.

Nem feküdt úgy le életének egyetlenegy estéjén sem, hogy ne könyörgött volna a határon túl ragadt magyar testvérei jobb sorsáért.

Mámogó – ahogyan és hívtam őt – apja felvidéki születésű volt. Születése alapján így félig nagyanyám is az volt, így Felvidék elcsatolása örökké tartó lelki sérülést okozott számára.

Soha nem gyűlölködött senkivel, de egy cseh illetőségű, Benes nevű ember nevét, aki szerinte egy szító volt, csak szitokszóként tudta emlegetni.

A szító szó valódi megértéséhez, szóhasználatának értelmezéséhez évtizedekre volt szükségem.

Ez lett a következtetésem:

Nem minden zsidó szító, de minden szító zsidó.

A magyar nép Pilátusa Benes.

Így mondta.

A magyar nép sorsát ugyanaz a náció teljesítette be, mint Krisztusét.

Így mondta.

Sokat, rengeteget mesélt nekem erről a párhuzamról. Tényszerűen, gyűlölködés nélkül. A tettesek iránt mélységes undort, megvetést és – figyelem! – szánalmat érzett.

Azt mondta, hogy fogalma nincs ennek a kalmár népnek, hogy mit követtek el Krisztus népe ellen. Egyszer ennek megisszák a levét és az igazság győzedelmeskedni fog. Hozzátette: Én már nem érem meg, kisfiam, de te még igen.

Így mondta.

Azóta utánaolvastam ennek a Benes nevű illetőnek a ténykedésének, és megértettem nagyanyám iránta érzett ellenszenvét.

A „benes” szó öreganyám szótárában a szellemi világ iránt érzett tiszteletlenség, az istentelenség, a gyengébbeknek hitt iránti kíméletlenség és az aljasság szinonimája volt.

Aki nála kiérdemelte a „benes” jelzőt, annak illett volna szégyenében világgá kóborolnia.

Férje, a nagyapám – Öreganyám elmondása alapján a Kárpát-medencébe hazatérő Árpád időszakáig tudta eredeztetni magyar őseit – majdnem három évet töltött orosz hadifogságban. 1948 februárjában éppen hazafelé tartott a zsúfolt vonat lépcsőjén utazva, amikor a szembejövő tehervonat rosszul rögzített rakománya, szinte otthona határában, ötödmagával a halálba sodorta.

Az élet tartogatott még számára további megpróbáltatásokat.

Nem volt elég neki az ’56-os események izgalma, a következő évben sem maradt el Isten csapása.

Megszülettem, és szüleim döntése, válása következtében, akarva-akaratlanul, öregségére megnyert magának. Tízéves koromig napi szinten boldogítottam. Nullától huszonnégyig. Aztán Pestre költöztünk anyámmal. Törékeny alkatára rácáfolva erős, kemény, a fizikai munkától vissza nem riadó, dolgos asszony volt világ életében. Felásta a kertet, becsülettel gondozta azt, állatokat nevelt, tartott, teknőben mosott.

Na persze könnyű volt neki, folyamatosan edzésben tartottam, nem kevés energiáját raboltam el „önálló” gondolkodásom, életvitelem miatt.

A végletekig önellátó életet élt, nem kért segítséget soha senkitől. Soha nem volt beteg, azt sem tudta, merre lakik az orvos. Kórházba akkor került, amikor visszavonhatatlanul szükség volt rá. A budai MÁV kórházban feküdt, ott látogattam őt – akkor már Pesten élő majdnem felnőttként – nap, mint nap.

Azt mondta nekem egyik látogatásom alkalmával:

– Kisfiam, ha a Mi Urunk kinyújtja feléd a kezét, fogadd el. Ne lökd el magadtól. Szüksége van Rád, és neked is Rá.

Rám nézett, még nagybetegen is kristálytiszta tekintetével. Erőtlenül, gyengéden elmosolyodott, majd lecsukta szemét. Kicsordult a könnye. Elfordult fejével, hogy ne lássam. Láttam, hogy fáradt. Megsimogattam, arcomhoz szorítottam paplanon kívül tartott, világéletében dolgos, ránc hátán ráncos, csontos, görbe ujjú kezét.

Hagytam aludni.

Megkaptam azt az isteni kegyelmet, hogy nem éreztem meg, hogy utoljára simogathattam meg.

Ott helyben szakadt volna meg a szívem.

Imádott Öreganyám kilencvenkét éves korában elhagyott.

Azon az éjszakán elment az állandóság, elment a biztonság.

Elment a gondoskodás.

Elment az önzetlen, odaadó szeretet.

Elment a számomra hetvenévesen megismert és örökké hetvenévesnek megmaradt Öreganyám.

Az angyalok kara érkezésére örömünnepet tartott a mennyben.

– Sokáig voltál, Herminka – fogták őt karikába, kisgyerekek örömével körbe-körbe táncolva, énekelve.

– Sok volt a dolog odalent – mosolygott vissza rájuk.

II. Fejezet

A vallás (nekem akkor mind egyre ment, felekezeti hovatartozás nélkül) egy ostoba hiedelem, egy semmire valló butaság volt, így is álltam hozzá.

Az anyaghoz, az anyagi világhoz kötődő Öreganyám utáni „vallásom” olyan bigott, sziklaszilárd alapokon nyugodott, hogy még a barátom templomi esküvőjén sem voltam hajlandó – mint esküvői tanú – a látszat kedvéért sem térdre ereszkedni a pap előtt.

Volt is botrány belőle rendesen, amikor a százas nagyságú vendégsereglet közül csak és kizárólag a vőlegény tanúja állt feszesen a meghitt pillanatokban.

Mentségemre legyen mondva, én szóltam előre, hogy ekképpen fogok cselekedni.

Félreértés ne essék: nem vagyok büszke rá. A béke, a nyugalom, a látszat kedvéért megtehettem volna, hogy letérdelek. Akkori énem, jó adagnyi kivagyiságom azonban meggátolta.

Végül is akkor az voltam én, akkor sem tagadtam meg önmagam.

Évek hosszú sora telt el, mire visszataláltam a Kezdetekhez, vagyis a lélek által kijelölt útra, ami persze – mint azt ma már tudom – nagyon hosszú, átlagos földi értelemmel beláthatatlanul hosszú.

Az odavezető út egyik lépcsőfoka nem minden naposra sikeredett.

Augusztus eleje, nyáreste volt. Villanyoltás után feküdtem az ágyban, elaludni készültem. Egyszer csak hallani véltem a fejemben egy hangot, ami így szólt hozzám:

„Kezdj el imádkozni, Istennek szüksége van rád!”

Jó! Persze! Hát hogyne! Most azonnal, vagy ráérek egy kicsit később is?

Elhessegettem ezt a sehonnan jött, az akkori énem számára méltatlan gondolatot, és elaludtam. Másnap este ugyanez. Harmadnap is, negyednap is, és egész héten. Aztán a következő héten, és az azt követőn is. Minden nap minden estéjén, elalvás előtt. Egyre jobban kezdett zavarni. Már megfogant bennem a gondolat, hogy elmegyek valami agykurkászhoz, húzza már ki azt a szöget, amit valami félkegyelmű beleütött a fejembe.

Napközben is számtalan esetben eszembe jutott az esti műsor. Próbáltam magyarázatot találni az érthetetlen jelenségre, miközben az egyik munkahelyről – építési vállalkozó voltam – rohantam a másikra.

Azon a „bizonyos” estén iszonyatos augusztusi hőség volt. Az egyébként remek klímájú, Duna-parti, nádfedeles házikónkban még este 10 óra környékén is szinte elviselhetetlen meleg uralkodott, a szellő sem lebbent. Egy szál szende mosolyban, a takarómon fekve próbáltam elaludni.

Hamar-hamar, mielőtt jön a HANG – gondoltam.

Nem voltam elég gyors. Jött. Neki nem kellett óra, pontosan elalvás előtt, menetrendszerűen érkezett. Neki, úgy látszik, nem volt melege, nem gátolta őt a közlekedésben.

„Kezdj el imádkozni, Istennek szüksége van rád!” – „hallatszott” az immár jól ismert szózat.

Hirtelen bevillant egy régi, már majd’ a feledés homályába veszett fájó emlék. Öreganyám jóságos arca, és az utolsó, hozzám intézett mondata. Manapság már tudom, hogy a legfontosabbja.

„Ha a Mi Urunk megtalál, ne utasítsd vissza”. (Csak zárójelben jegyzem meg, hogy mindig különbséget tett a Mi Urunk és a Szítók Vezére – így mondta – között)

Valószínűleg akkor ezen mondat hatására fura dolog történt velem: „szóba” álltam saját magammal.

– Figyelj, haver – szólítottam meg – (biztos a melegtől megbuggyant az agyam, volt a párhuzamos síkon futó gondolat) –, nem tudom, mi vagy, ki vagy. Nem tudom, mit akarsz, de hidd el, nem én vagyok az embered. Hagyj engem békén, és eredj utadra!

„Kezdj el imádkozni, az Istennek szüksége van rád!” – volt a reakció.

– Na, így nem jutunk előrébb. Nem hiszek benned, nem érted? Mást akartál te megszólítani, nem engem! Menj el!

„Kezdj el imádkozni, a Mi Urunknak szüksége van rád!”

– Elakadt a lemez, öcsi, vagy mi? De tudod mit? – folytatódott a hangtalan párbeszéd, bár a HANG először használta a Mi Urunk kifejezést, és úgy tűnt, ez volt az, ami valójában hatott a tudat alatti mezőre. – Ha valóban létezel, adj számomra elfogadható bizonyítékot, valami bizonyosságot, hogy nem csak megfolyósodott az agyam, hanem létezel.

Megegyeztünk?

Nagyon büszke voltam magamra, hogy ezt a kérdést ilyen ügyesen lezártam, és csapdába csaltam az „illetőt”.

A következő pillanatban történtek azonban meghatározták életem hátralévő részének tartalmát, minőségét, szemléletét.

Egy határozottan érezhető kézmozdulattal valaki végigsimított a jobb combomon, egészen a térdem alatti részig. Nem lágy fuvallat-szerűen, alig érezhető, valamivel összetéveszthető módon, nem. Megsimogatott! Azonnal felpattant az addig csukott szemem és oldalra néztem. A feleségem békésen aludt mellettem, és természetesen senki nem volt rajtunk kívül a szobában.

Kis híján a napközben elfogyasztott táplálék, természetes úton ugyan, de a szokásostól eltérő módon, rendhagyó sebességgel távozott tőlem. Nem szépítem, majd’ magam alá piszkítottam ijedtemben. A fullasztó meleg ellenére a fülemig húztam magamra azt a takarót, amin addig rajta feküdtem. Ki sem mertem pillantani alóla. Vártam, mikor jönnek értem a bubusok, vagy gyerekkorom világának egyéb rettegett szörnyei. Nem jöttek. Biztosan tudom, mert egész éjszaka szemhunyást sem aludtam, lesben álltam hajnalig.

Másnap este villanyoltás után nem vártam meg, hogy további atrocitások érjenek. Elkezdtem kutakodni elmémben, hogy rátaláljak arra az időszakra, amikor nagymamámmal esténként, lefekvés előtt kötelezően el kellett mormolnom vele a Miatyánkot. A 25 évvel ezelőtti tudásanyag nem veszett el. Harmadik vagy negyedik estére már úgy ment, mintha világéletemben reggeltől estig csak ezt fújtam volna. Akár le is diplomázhattam volna belőle.

III. Fejezet

Lassanként a kezem ügyébe – többnyire „véletlenül” – kerülő spirituális tartalmú, ezoterikus irodalom, és persze elsősorban a fizikai lényemet ért sokkoló élmény hatására kezdtem elfogadni, hogy nem csak az öt, emberi érzékszervünkkel felfogható világ létezik.

Megtanultam elfogadni. Megtanultam nyitottabbá válni a nem kézzel fogható dolgok iránt, míg végül nem csak elfogadtam, hanem komolyan hittem benne addig, amíg aztán tudássá nem nemesedett.

Ma már azt mondom, nem hiszek Istenben és a túlvilág létezésében, hanem TUDOM, hogy van.

A hit és a tudás között alapvető különbség a tapasztalat. Ennek felsőbb szintje a tapasztalat és tapasztalat közötti minőségi megkülönböztetés képessége.

Miért? Azért, mert lehet valakinek képessége a „túlról” hallani és/vagy látni is, de nagyon nem mindegy, hogy felismerjük-e, a forrás hiteles, jó szándékú, vagy simán csak „etet”. Sok embernek vannak képességei, de sajnos a legtöbbjük simán beveszi az onnan származó bármiféle információt, csak azért, mert a „túlról” jött. És ez elég nekik. Így aztán megjelennek az „” kapitányok, plejádiak, szíriusziak, és és társaik csapatostól. És ők közvetítenek. Tényleg. Azt nem vonom kétségbe, hogy a hallott látott élményük valódi, azt viszont igen, hogy ténylegesen hiteles. Melyik közvetítő üzenete vált már valóra, vagy csak közelítette meg a megtörténteket?

Az én tapasztalatom szerint csak azok a sugallatok – nevezzük így – állják meg a helyüket, amelyek valamilyen formában megerősítést nyernek, és meg is jelennek valami úton a fizikai világban.

Az elsőről beszámoltam. A Hang után rögtön éreztem a fizikai érintést, melynek nyomát érzet szintjén magamon viselem azóta is. A combom el van zsibbadva azon a helyen idestova harminc éve.

A másik jelentős esemény az Úton, ismertebb nevén az El Camino-n ért. A Hang itt is megnyilvánult, és itt is azonnal megerősítést nyert a fizikai térben.

A dél körüli órák egyikében, a már addig jól bevált szokásom szerint, egy órácskára pihenősre szerettem volna venni a figurát. A delelő eltöltésére alkalmas helyre vadászva a gyalogút mellett elterülő, zöldellő rétre lettem figyelmes. A korábbi esőzések hatására a fű térdmagasság fölöttire növekedett. Először azt hittem, hogy egy ereje teljében lévő búzatábla. De amikor közelebb értem, már látszódott, hogy a boldogabb, napsütötte békeidőkben pihenőparknak használták, de most úgy tűnt, nem akadt tettre kész vállalkozó, aki lenyírta, lekaszálta volna a füvet.

A rét közepén, jó messzire az úttól, három üres pad árválkodott. Odaballagtam az egyikhez. Pont úgy emelgettem a lábam, jó öleseket lépkedve, mint gólya a réten. Tettem mindezt abban a reményben, hogy majd ezeknek az idétlen mozdulatoknak köszönhetően talán kevésbé leszek vizes. A vizesedésből ugyanis az addigi napok esőzése kapcsán bőségesen elegem volt.

Amikor odaértem a padokhoz láttam, hogy egy méteres körzetben le van betonozva körülötte, így teljesen latyakmentes helyre tudtam letelepedni. A hátizsákomat magam mellé tettem a száraz, szilárd talajra, én meg leültem a padra. Egyedül voltam. Épelméjű embernek sem közel, sem távol nem volt dolga abban a nyálkás dzsindzsásban.

A déli nap pontosan szemből sütött. Jóleső érzéssel fordítottam fejem a világosság erejébe. Ritka kincsként élveztem a langymeleget.

Nagy levegőt vettem.

„Beszívom az éltető energiát, kifújom a rosszat, beszívom az éltető energiát, kifújom a rosszat” – kántáltam magamban.

Kényelmesen hátradőltem, nekitámaszkodtam a pad támlájának. Igyekeztem egyenesen tartani a gerincemet. Szétterpesztettem a lábaimat kényelmesen, és az ölembe ejtettem a kezeimet.

A mindentől távol lévő pad kezdett a béke szigetévé válni. Két tyúkocskát hallottam messziről, ahogy egymásnak büszkélkedtek, hogy milyen szép, nagy tojást tojtak éppen.

Felesleges, buta asszonybeszéd, torkolta le őket éktelen kukorékolással férjük, a szemétdomb ura. Egyszerre csak tényleg valódi zaj nélküli világ lett körülöttem.

A távoli országút forgalmától odahallatszó, monoton kerékabroncs-surrogás még kontrasztosabbá tette a csendet. A lágy, langyos szellő a hosszúra nőtt fűszálakból füllel szinte alig hallható muzsikát csalt elő.

Az idilli, békés állapotot a lábamnál alig-alig, szinte csak érzés szinten észlelhető neszezés zavarta meg. Ki akartam nyitni a szememet, hogy megnézzem, mi az, ami zavarni merészel önként választott magányomban, de még mielőtt a gondolat életre kelt volna, több mint 15 év hallgatás után megszólalt bennem a HANG!

„Ne nyisd ki a szemed, maradj bennem, bízz bennem!”

Meg sem lepődtem. Csukva hagytam a szemem.

„Koncentrálj a szívedre!” – jött a következő instrukció.

Úgy tettem.

Csend volt, nyugalom és béke. Nagyon-nagyon csend, nagyon-nagyon nyugalom, és nagyon-nagyon béke.

Nem tudom, mennyi idő telhetett el. Egyszer csak a távoli országútról egy kamion hajókürtszerű dudahangja vetett véget ennek a csodálatos lét-nemlét állapotnak.

Anélkül, hogy akár a kisujjamat is megmozdítottam volna, kinyitottam a szememet. Legnagyobb megrökönyödésemre – egyben nem kis meglepetésemre