Fedélillusztráció: Cserny Timi Pookah

Fedéltipográfia: Szabó Vince

Malum Stúdió

Tördelés: (VaGy)

© Szigeti kovács Viktor, 2019

© Ciceró könyvstúdió Kft., 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-144-6

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

I. rész

1.

Hószaga volt a szélnek. A csípős fagy ellenére Bibura, a tündér boldogan táncolt a magasban. Az erdőszéli faluban sokan azt hitték, hogy a könnyű forgószél, amely a hópelyheket vidáman, mégis szigorú erővel játszatja a fejük felett, csak az időjárás bolondériája, de a vének pontosan tudták, hogy a tündér ropja felettük boldogságában láthatatlan táncát. Valóban így volt, Bibura ünnepelt, mert ma végre megszületett a gyermek, kire oly régóta várt. Az öregek ismerték Biburát, néhányuk még találkozott is vele, de hogy most, ebben a sötét és fagyos télben, amely úgy tűnt, már el sem múlik sohasem, miért táncolt olyan boldogan, azt csak egyvalaki tudta: Agolcs, a falu gyógyítója, akinek olyan hosszú volt már a fehér haja és szakálla, mintha csak ő maga lett volna a havas tél.

Alig fél órája, hogy világra segítette Hajna gyermekét, akinek a Kücsen nevet adta az anyja, így neki is ezt a nevet kellett rónia a gyarapodó bőrtekercsekre, melyekre a nemzetségük krónikáját jegyezték immár a tizedik emberöltő óta. Akárcsak az elődei, a fontosabb események mellett minden születést és halált is pontosan lejegyzett. Ő volt a falu eleven emlékezete, most azonban bizonytalan volt, nem tudta, hogy a fiú nevét rávésse-e a cserzett lóbőrre. Jól olvasta a jeleket, melyek most olyan dolgokról árulkodtak neki, amiket maga sem akart elhinni. Fogantatása napján a fiú apját medve tépte szét. Most pedig a medve pontosan rajzolódott ki a gyermek bal vállán. Hajjal és fogakkal született, jobb lábán pedig az öt helyett hat ujj volt.

– Nem éri meg a hétéves kort, ha igen, akkor a kilencedik elviszi – mondta tőle telhető szigorral Hajnának, aki egy pillanatra sem ijedt meg a kegyetlen jóslattól. A jóslattól, amely pontosan az ellenkezőjét ígérte, mint amit a benne lévő szavak jelentettek. Agolcs a gonosz szellemeket vezette így félre, közöttük még nem született ugyan táltos, de pontosan tudta, mi a teendő ilyenkor. A démonok és ördögfiak bárhol ott lehetnek.

– Már akkor beszélt hozzám, amikor a hasamban volt – suttogta a szoba félhomályában Hajna.

– Elhallgass, bolond asszony! – förmedt rá a gyógyító. Tudta, nagy táltos született, és nem akarta, hogy a világ minden rossza idő előtt odaérjen. A föld összes boszorkánya és sárkánya tudta ugyanis, ha táltos születik – ez is az Öregisten egy különös tréfája volt a sok közül.

2.

Illujankasz, aki ezer évvel ezelőtt felfalta a vihardémont, és a nagy sárkányok rendjébe tartozott, felébredt barlangjában. A fiú és ő ugyanabban a pillanatban nyitották ki a szemüket, pontosan tudta, hogy megszületett a gyermek, aki meg fogja ölni. Tizennégy röpke év, ennyi volt hátra neki, ami sárkányidőben tizennégy emberi napnak felel meg. Eleget élt már, és nagy megtiszteltetés volt számára, hogy Kücsen, minden idők legnagyobb táltosa fogja visszaküldeni őt az őseihez.

Illujankasz az idők hajnalán Cilonda, a boszorkány és Markoláb, az ősi démon nászából született. Cilonda több száz gyermeke közül, akik benépesítették a föld alatti világot, ő volt az egyetlen, aki jóságos volt. Nem rabolt szüzeket, nem hágta meg és nem vette vérét sem férfinak, sem nőnek. Csak egyszer avatkozott bele az emberek dolgába, amikor a jóságos uraság, Keve védelmére kelt, és hatalmas tüzével elpusztította az ellene törőket. Ezt sem lett volna szabad megtennie, tudta, de megkedvelte az embert, amiért egy hajnali vadászaton mégsem engedte el az ujjai között feszülő nyílvesszőt, és így életben hagyta a gidát. Persze az emberek az ő közelségétől is rettegtek. Hatalmas feje, éles fogai, melyekkel egy medvét is könnyedén széttéphetett volna, elriasztottak mindenkit, legyen az gyermek vagy aggastyán. Hosszú életét ezért leginkább az emberektől távol, az északi hegyek havas csúcsai között töltötte. Szerette ebből a fenséges magasságból szemlélni a világot, Illujankasz ugyanis mindent látott, ami az emberek lakta világban történik. Látta, hogyan szeretnek, és hogyan gyűlölnek. Ami a legizgalmasabb volt számára, hogy szemben a boszorkák, démonok, manók és az Öregisten által teremtett világ minden lakójával, az ember volt az egyedüli, aki nem találta helyét a Földön. Az Öregisten jól kifundálta a dolgot, mielőtt megteremtette ezt a törékeny lényt, hiszen egy sárkány vagy egy tündér vagy jó volt vagy rossz, nem választhatott, amiként született, úgy élte le az életét. Az embert ezzel szemben se nem jónak, se nem rossznak teremtette az Öregisten, hanem rábízta a dolgot, hogy döntsön mindenki a belátása szerint.

Illujankasz biztosra vette, hogy az Öregisten azért intézte így, mert bár minden teremtménye csodálatos volt a maga módján, beleunt már a kiszámíthatóságukba. Azt, hogy az emberek mit tettek vagy nem tettek, ő sem láthatta előre, s ez némi izgalmat kölcsönzött számára a végtelen időben, ami az Öregisten számára nem folyt, mint valamely folyó, hanem inkább olyan volt, mint egy végtelen kiterjedésű, mozdulatlan tó.

Illujankasz magányos volt, mert szerette az embereket. Persze nem elfogultság nélkül, hiszen egy ember sohasem lehetett olyan jóságos, mint Bibura, a tündér, egyikük sem érhetett fel a manók furfangosságával vagy a sárkányok erejével. Pár dologra azonban képesek voltak, amire a többi teremtmény nem, és ez lenyűgözte Illujankaszt. Például a szerelem, ami ritka ajándék volt ugyan világukban, de olyankor úgy repdesett láthatatlan lelkük, mint ahogy a színes pillangók cikáznak a mezőn. Aztán ott volt a megbocsátás, talán minden tulajdonságuk közül a legfurcsább. Ha egy sárkánnyal rosszat művelnek, akkor a sárkány megöli az ellene szegülőt, de az ember olykor nem így tesz, hanem átöleli a másikat és megbocsát, ami Illujankasz számára úgy tűnt, mintha ilyenkor az öröm fogna kezet a bánattal. Sehogy sem tudta megérteni, mi végre, de valamiért nagyon tetszett neki.

Sajnos gonoszság és gyűlölet is volt bennük bőven, ami olykor annyira felbosszantotta Illujankaszt, hogy felszállt a barlangjából, és elrepült az emberek házai felett, hogy rájuk ijesszen. Ilyenkor fekete színűvé vált az égbolt, mennydörgött és villámlott, a teremtmények pedig a viskóikba menekültek. De az életükbe csak egyszer avatkozott bele, amikor Keve ellenségeit felperzselte tüzével. Most, hogy Kücsen megszületett, azt nem tudta megmondani, mi lesz a fiú sorsa ezen a világon, de azt igen, hogy őt kell legyőznie, hogy elvehesse az erejét, és úgy szemlélhesse a világot, ahogy ő. A sors furcsa fintorának tartotta, hogy Kücsen Keve leszármazottja – az fogja elvenni az életét, aki nem is létezne, ha ő, Illujankasz, nem avatkozik közbe azon a végzetes hajnalon.

3.

Az első pár hónap olyan csendes nyugalomban telt, hogy Agolcs szép lassan elhitette magával: tévedett, és a fiú mégsem táltos, talán nem is les rá semmiféle gonosz. Növekedett, mint minden csecsemő, jelét pedig nem adta annak, hogy bármily különös tudás birtokában volna. A táltosfiak ugyanis gyakran már a megszületésük órájától különös dolgokat művelnek, van, aki rögtön beszélni kezd, bár az igazat megvallva, az ellenkezője is elő szokott fordulni: a rovások olyan táltosról is beszélnek, aki tizennégy éves korában szólalt meg először. Mások maguk köré gyűjtik az állatokat, vagy rögtön járni kezdenek, sőt, olyan táltosok is léteznek, akik az anyatej helyett forró parazsat lakmároznak, vagy a levegőbe tudnak emelkedni, akár a madarak. Mindenesetre Kücsen, a testi jegyeket leszámítva, semmi különös jelét nem adta annak, hogy más lenne, mint a többi korabeli csecsemő. Ezzel Agolcsot meg is tudta győzni félig-meddig, de nem úgy az anyját, Hajnát.

A nő nem beszélt róla Agolcsnak, nehogy bármi rosszat felébresszen, de pontosan tudta, hogy a fia különleges, és nemcsak érti minden gondolatát, de gondolatban válaszol is belső vívódásaira. Nem mondatokba fűzött, tisztán érthető feleletek voltak ezek, inkább mintha saját belső lényéből érkeztek volna a szavak, de a szíve mélyén tudta, nem így van, a fia üzen neki. Egy alkalommal például, amikor azon rágódott, hogy fogytán a tűzifa, rögtön az jutott eszébe, hogy a közeli hármas berekbe kell mennie, de hogy miért pont oda, arról sejtelme sem volt. Fertályóra alatt megjárta az utat, és egy kidőlt fenyő alatt annyi száraz fát gyűjthetett, amennyit csak akart. Ha a folyó felé megy, amerre egyébként szoktak, hiszen arra dúsabb az erdő, akkor egy óra alatt sem tér vissza, és könnyen lehet, hogy megfázik a fogcsikorgató hidegben. Egy másik alkalommal Borg, a vadász hozott neki frissen lőtt szarvashúst, de sehol sem találta a kést, amivel felvághatta volna, aztán hirtelen tisztán és világosan tudta, hogy a kemence mögött kell keresnie, és a kés ott is volt annak rendje és módja szerint. Korábban mindig megfeledkezett a faggyúról, a gyertyák pedig a legrosszabb pillanatokban aludtak ki – amióta Kücsen megszületett, ilyen nem történt, mert mindig tudta, mikor melyiket kell faggyúzni. Agolcs közeledtét pedig tévedhetetlenül megérezte, amitől ismeretlen jókedv fogta el, de mintha nem is ő örülne igazán, hanem benne valaki más… ilyenkor érezte, a fia üzen neki, hogy kedveli az ősz hajú bölcset.

Hajna tehát szíve mélyén tudta, hogy a fia különleges, aztán egy februári éjszakán, ha lett volna, sem marad benne több kétség. Azon a napon a farkasok úgy vonítottak, mintha abban a pillanatban döntötték volna el, hogy elegük van a mindentől nagyobb farkas, a hosszú tél kínzásából, és most szembeszállnak vele. Düh és félelem feleselt egymással az éjszakában, mikor a belső hang, mindennél bizonyosabban, és ezúttal tisztán, érthetően kiáltott fel benne, hogy „ne tégy semmit”. A félelem egy pillanatra – mint ráfeszülő hideg kötelek – gúzsba kötötte a testét. A jászol körül ugyanis három ördögfi sündörgött. Termetre tán egy méternél sem voltak magasabbak a bestiák, fejükön két-két vöröses szarv, hosszú, dárda alakban végződő farkukat pedig úgy csóválták, mintha csak azokkal kevergetnék a szobában egyre jobban sűrűsödő sötétséget. Szőrösek is voltak, amennyire ki tudta venni, de a legfélelmetesebb a némaságuk volt. Csak járkáltak a jászol körül, és nézegették a benne fekvő gyermeket. Egy pillanatra összenéztek, mintha csak hangok nélkül vitatnák meg a teendőket, majd az egyik felemelte a mancsát. Hajnának kiáltani sem volt ideje, mert a következő pillanatban a sűrű sötétséget ezüst fényesség öltöztette pompába, és lett minden újra látható a szobában. A ragyogás közepén pedig Bibura, a tündér állt, négy fénylő szárnya szórt ezüst szikrákat, melyek olyan gyorsan verdestek, mint a törékeny pillangóké. Biburában azonban most nem volt semmi törékeny; a tündér, aki nemrég kacagva táncolt láthatatlan alakjában, most úgy tornyosult az ördögfiak fölé, hogy azok nyakukat behúzva hátráltak a gyermektől.

– Guta, Mirigy, Best! El attól a gyermektől, vagy kővé dermesztlek mindhármatokat!

– Bibura, minden tündér legszebbike, micsoda öröm látni téged – mondta hamis hízelkedéssel egyikük, miközben tovább hátrált az ajtó felé.

– Ne hízelegj nekem itt, Guta, inkább mondd meg Cilondának, hagyja békén ezt a gyereket, amíg jótállok magamért!

– Megmondom, úrnőm, megmondom – hízelgett tovább a Guta nevű, miközben mindhárman az ajtóhoz értek. – De engedd meg, hogy az ő szavait is tolmácsoljam: Cilonda azt üzeni, a gyermek az övé! – köpte ki a szavakat, majd kivágódtak mindhárman az ajtón.

4.

Bibura, a tündér és Cilonda, a boszorkány voltak ennek a régi világnak legősibb teremtményei. A szél, a mindennél idősebb mesemondó azt fecsegi Cilondáról, hogy alakja hosszú ezredévekig formálódott a tűzben, míg egy nap kilépett a lángok közül: ő minden boszorkány és minden sárkány anyja, ereje pedig határtalan. Hogy tűzben született, onnan tudni, hogy vörös hajában apró lángocskák táncolnak, tekintetével megolvasztja a vasat, a parázs pedig, mi gyermekeinek kedvenc étke, úgy beszél hozzá, mintha maga is élne.

Történetünk idejére fiai és lányai benépesítették már az alsóvilágot, parancsára pedig minden teremtménye rögvest engedelmeskedett neki. Persze engedelmességüket nem a szeretet, hanem a félelem diktálta. Cilonda gyűlölte és megvetette az embereket, sőt, talán úgy a legpontosabb, ha azt mondjuk, viszolygott tőlük. Az ember halandó, jó, ha röpke nyolcvan év megadatik neki ezen a földön, és ennek ellenére, mindezek dacára, ennek az ostoba teremtménynek a szívében él valami, amit Cilonda nem értett, és nem is érthetett – ez pedig a remény. Az Öregisten szerette az embereket, hosszú ideje jobban odafigyelt rájuk, többre tartotta őket, mint őt, minden boszorkány anyját. Ez is megbocsáthatatlan tett volt Cilonda számára, de mivel az Öregistent nem tudta gyűlölni, így az embereket utálta még inkább.

A mostani, immár húsz éve tartó tél is az ő gonosz mágiájának eredménye, és persze Markolábé, a démoné, aki minden éjszaka lakmározik a Holdból, hogy a hideg egy pillanatra se engedjen szorításából. Maga se tudta, mit akart jobban, az Öregistent felbosszantani, vagy az emberek szenvedését látni. Azonban hiába szenvedett az ember, az Öregisten néma maradt – az is lehet, hogy réges-régen elhagyta már a felsővilág tetején pompázó trónját. Az ember magányosan szenvedett hát, mert nem termett friss gyümölcsöket a föld, szőlőből nem tudott bort préselni, hogy a sötét estéken szomorúságát jókedvre cserélje. Szenvedett, mert nehezebben ejtette el a szarvast és fogta meg a fürge pisztrángot a nappal is jajgató hidegben. Olyannyira szenvedett az ember, hogy lassan fogyatkozni kezdett benne a remény, és ahogy a remény fogyott, úgy nőtt Cilonda ereje és boldogsága. Minden tökéletesen alakult, tudta, ha a hosszú hideg a remény utolsó cseppjét is jéggé dermeszti az ember szívében, akkor végre eltűnik a Föld színéről, mintha soha nem is létezett volna. Erre mi történik? Mit rejtegetett, emésztett magában a hosszú sötétség, amit elvileg ő, a boszorkány küldött a Földre? A fiút, aki maga lehet a remény.

– Kücsen! – mondta ki hangosan a nevet Cilonda, miközben magára terítette rókabőr bundáját, és elindult fiához, Illujankaszhoz.

5.

Bibura, aki most ott állt a jászolnál, és a gyermeket nézte, nem sokkal volt fiatalabb Cilondánál, mintha csak a vén banya ellenpontjaként született volna, hogy harmónia legyen a világban. Pont az ellenkezője volt a másiknak: míg az a mindent elemésztő tűzből, addig ő a szél énekéből lépett elő az idők hajnalán. Termete is légies volt, és amikor csak tehette, táncolt, persze ez nem jelentette azt, hogy ne bírna ő is hatalommal: a természet minden szavára engedelmeskedett, parancsolni tudott a folyóknak, felébresztette a földben alvó életet, a növények egyetlen szavára megelevenedtek, de még a szél is hallgatott rá, ami az égben születik. Míg Cilonda gyűlölte az embereket, addig ő oltalmazta őket, és ahol tudott, segített. A fagyos tél dacára termékennyé varázsolta a földeket, hogy ha más nem is, a csicsóka és a répa megteremjen bennük, hogy étküket csillapíthassák a szerencsétlen halandók. Ha az emberek búskomorságuk mélyén jártak, képes volt arra is, hogy itt-ott felolvassza a vastag hótakarót, és a föld belsejéből jó illatú, színes virágokat csaljon elő kicsik és nagyok örömére. Ritkán, de csak nagyon ritkán, mert az Öregistennek nem volt kedvére a dolog, a semmiből szivárványt festett az égre, ami úgy ragyogott, mintha a hosszú tél is tehetetlen lenne a legyőzhetetlen nyárral szemben, ami ott alszik most is a fagyos föld mélyén. Korábban, amíg az évszakok rendben váltogatták egymást, ilyennel soha nem próbálkozott, mert a szivárvánnyal csak az Öregisten ajándékozhatta meg az embereket. Valami olyasmit jelentett ez a halandók számára, hogy nincsen mitől félni, az Öregisten még figyel rájuk. Most azonban úgy gondolta, hogy ha Cilonda telét hagyja az Öregisten, akkor neki is joga van néha szivárványt festeni az embereknek. Ő volt hát Bibura, a jóságos, aki most így szólt a mellette álló, a döbbenettől még mindig kába Hajnához:

– Most már megnyugodhatsz, elmentek!

– Ki vagy te, csak nem Bibura?

– Az vagyok, kedves Hajna, de várj egy pillanatot, ahogy hallom, Agolcs közeledik.

– Igen, tudom – válaszolta Hajna, mint aki legyint egyet, mert ezúttal is megérezte a másikat. És valóban, egy rövid kopogás után kinyílt az ajtó, és az ősz szakállú ember belépett a szobába.

Agolcs kevésbé lepődött meg Bibura láttán, mint Hajna, és ugyancsak örült neki, hogy ott van. Legédesebb álmából riasztotta fel valami baljóslatú érzés, azért sietett át a családhoz, és lám, igaza volt, a veszély valóban köztük ólálkodott. Mégis táltos hát a gyermek, ez most már bizonyos, többé nem ringathatja magát a nyugalom hamis illúziójába, pedig mindennél jobban vágyott volna a békés hétköznapokra. Eleget harcolt már Keve Úr oldalán a tél előtt, mikor a szomszédos hadurak folyton marták egymást egy-egy jobb föld reményében. Bolond világ volt az is – gondolta Agolcs –, ez az egy jó a télben, megszűntek a harcok, nincs már miért viaskodni. Akárhogy is, öregnek érezte magát a veszélyhez és a küzdelemhez, fáradt tagjait inkább melengette volna a meleg kemence mellett, mint hogy újabb harcoknak tegye ki magát. Egy darabig némán nézték a gyermeket, kire imént még az ördögfiak bámultak, majd leültek, hogy átbeszéljék a dolgokat. A szót Bibura vette magához.

– Örülök, hogy itt vagy, Agolcs, mert így mindhárman jelen vagyunk, akik a fiút védelmezni fogjuk az első években. – Egy lélegzetvételnyi ideig, mintha csak gondolkodna, hallgatott, majd folytatta: – Nem tudom, mi lesz Cilonda következő lépése, de az bizonyos, hogy nem ez volt az egyetlen.

– De miért akarja bántani őt? Hisz oly piciny!

– Hajna, te is tudod, hogy a fiad más, mint a többi gyermek, Cilonda pedig még az embereknél is jobban gyűlöli a táltosokat, mert attól fél, hogy esetleg árthatnak neki. Azért akarja elpusztítani Kücsent, nehogy felnőve ellene szegüljön, ráadásul minden jel arra mutat, hogy ő erősebb táltos, mint bárki korábban. Már hónapokkal a születése előtt ezt dalolták nekem a mezők és a fák, ezt fecsegte a patak, de még a nagy tavak mélye is tudott a fiú születéséről. – Ismét hallgatott egy pillanatig, majd aggodalmas hangon folytatta: – Cilonda nem véletlenül a három fő ördögfit küldte a gyermekhez, Guta egyetlen ütésétől elszállt volna minden különleges képesség belőle, sőt arra sem lett volna alkalmas, amit egy átlagos halandó könnyedén megtesz: nem tudta volna kifeszíteni az íjat, a szigonnyal pedig folyton célt tévesztett volna.

– Jó, de mit tegyünk? – kérdezte Agolcs.

– Te elmész a lyukikhoz Köveshegyre, a kard már készül, csak el kell hoznod – válaszolta váratlan határozottsággal Bibura, de Hajna félbeszakította.

– Kardot, ekkora gyermeknek?

– Különleges kard, ahogy nő a gyermek, úgy nő majd vele a penge is.

– De miért én menjek el? Öreg vagyok már, hetek, amíg megjárom, nagyobb hasznomat vennétek itt – zsörtölődött Agolcs.

– Neked kell menned! – válaszolta kurtán Bibura.

– De miért? Te a széllel szállsz, egy pillantás, és itt vagy.

– Mert a fiú azt mondta, hogy: „Agolcs menjen a kardért, Hajna a tarisznyáért, te pedig készíts nekem csizmát a hegyen, ahol a szél születik.”

Erre elképedtek mind a ketten; hogy Agolcs vagy Hajna tátotta-e nagyobbra a száját, nem tudni, mindenesetre Hajna szólalt meg először.

– Azt hittem, csak hozzám beszél, hozzád is szól tehát?

– Mindenhez szól – fogta suttogóra Bibura –, nézzetek ki az ablakon, az erdő vadjai és az ég madarai mind idesiettek hívására, hogy oltalmazzák, míg mi távol leszünk.

És valóban, az erdő szélén, ahová a ház vége nyúlt, ott volt már Fenrira farkas, Gütten, a medve, és Manduk, a fehér bagoly, kinek szárnyai közt a Hold eltörpült.

6.

Jól ismerte az alsóvilágot Cilonda, és sosem értette, hogy fia miért pont abban a barlangban lakik, ahonnan a leghosszabb ideig tart lejutni a sötétség oly mámoros birodalmába. Furcsa gyerek ez az Illujankasz, zsörtölődött magában, miközben felfelé tartott a zegzugos folyosókon. A legtöbb sárkány élete nagy részét az alsóvilágban töltötte, hatalmasakat aludt, halomra ette a Föld gyomrából kifogyhatatlan forró parazsat, és csak akkor járt fel a külső világba, ha fosztogatni vagy szüzeket rabolni támadt kedve. Erre itt van Illujankasz, kinek oly magasan fekszik a barlangja, hogy majdhogynem közelebb esik a felsővilághoz, mint az alsóhoz.

Már gyereknek is furcsa volt – szőtte magában a gondolatait, miközben lehajolt egy varangyért, és jóízűen bekapta –, termetben, erőben egy cseppet sem maradt el többi gyermekétől, sőt! De természetében? Mintha nem is az ő vére lenne. Minden sárkánynak hét szüzet kellett rabolnia, hogy gyermekből felnőtté váljon. Mit csinált erre ez a szerencsétlen? A lányokat, kiket testvérei elraboltak az emberek falvaiból, visszalopta saját fivéreitől, és elengedte őket.

– Nekem meg be kellett engednem a felnőtt sárkányok rendjébe, hiszen sehol nincsen leírva, hogy honnan kell ellopni a szüzeket – motyogott magában, és talán el is mosolyodott gyermekén. – A jószívű Illujankasz az embereket sose bántotta, de a vihardémont oly könnyedén tépte szét, mint ahogy más sárkány egy omlós kecskegidáról hámozza le a puha húst. Mindezt azért, mert félt, hogy bajom esik, mintha engem egy vihardémon bármikor is bánthatna.

Ahogy így zsörtölődött magában, a hegy mélyéből kanyargó folyosó egyre szélesebbre tárult, és orrában az állott kénes bűzt mindinkább friss levegő illata váltotta fel. Azt, hogy valaki elhagyta az alsóvilág határát, onnan lehetett tudni, hogy eltűntek a békák, a kígyók és a denevérek, melyek a Föld teremtményei közül inkább érezték jól magukat odalent, mint fönt, ahol minden olyan fényes és friss illatú. Így is volt, hamarosan aprócska fény derengett a szemébe, ami már annak a barlangnak a kijáratából furakodott a mélybe, ahol Illujankasz lakott.

– Drága gyermekem! Hogy megy sorod? – köszöntötte a hatalmas sárkányt, mikor végre megpillantotta.

– Nem kell a hamis hízelgésed, anyám, tudom, miért jöttél! – emelte meg a fejét a földön heverő behemót.

– Dehogy tudod, fiam, csupán azért jöttem, hogy… – folytatta volna, de a másik a szavába vágott.

– Arcod üde, szemed csupa kedvesség, ha nem ismernélek, az apró tüzeket meg se látnám sűrű hajadban. Azt gondoltad, ha ezt a jóságos alakot öltöd magadra, akkor megölöm neked a fiút? – kérdezte gúnyosan a sárkány.

– Bolond vagy te, Illujankasz! – csattant fel erre Cilonda. – Nincs benned semmi, ami egy sárkányt sárkánnyá tenne. Öld meg most, amíg még gyenge, ha kivárod a viadal idejét, már nem lesz olyan könnyű dolgod!

– Miért akarod annyira a halálát, attól félsz, legyőzhet téged? – kérdezte a sárkány egykedvűen.

– Hahaha! – kacagott fel a boszorkány, miközben arca üdítő fehérről ráncos feketére váltott, vörös hajában pedig lángok gyúltak, felöltve valódi alakját. – Engem nem győzhet le senki! Senki! Csupán nem akarom, hogy remény gyúljon az emberek szívében. Olyan jó így látni őket, elesetten és gyengén, még kis idő, és örökre eltűnnek a Föld színéről, az Öregisten pedig soha többé nem lelheti kedvét bennük. A világ újra kiszámítható lesz, és visszatér a rend, mi előttük volt.

– Miféle rend? A te rended olyan, mint egy élettelen tó mélye, az időt is elnyeli mozdulatlansága, nem történik benne semmi, ahogy az ember előtt se történt semmi. Sárkányok harcoltak démonokkal. A törpék a föld gyomrát kutatták. A manók minden tavasszal zöldre és minden ősszel sárgára festették a fák leveleit, de mi végre? Értelem és cél nélkül teltek az évek és a századok, egyik ezredév eltelt, s a másik követte, minden önmagába fordult, mint a bolond kígyó, amelyik saját farkába harap.

– Ez a rend! Mindig is így volt, és így is kell maradjon. Ha neked nem tetszik, az a te dolgod, mindenki más elégedett vele, csak te nem. Miért nem tudsz olyan lenni, mint a többi sárkány, Illujankasz, miért itt laksz, és nem az alsóvilágban, és tömöd degeszre magad forró parázzsal……

– Csípi a nyelvem…… – szólt közbe gúnyosan Illujankasz.

– Ha elpusztítod a fiút, ígérem, teljesítem leghőbb kívánságod – folytatta Cilonda, mintha meg se hallotta volna a sértő választ.

– És mi lenne az?

– Békén hagylak, nem tartozol többé majd a sárkányok rendjébe, és mehetsz a felsővilágba, túl az égig érő fán, ahová mindig is menni akartál. – Illujankasz nem válaszolt. Cilonda egy pillanatig várt, majd türelmét vesztve felcsattant, ahogy az ég dörren meg a villámlás előtt: – Ha nem ölöd meg most, később ő öl meg téged!

– Ez a te harcod, anyám, nem az enyém – szólt nyugodtan Illujankasz, majd felszállt a szikla pereméről, hogy újra gyönyörködhessen a világban. Még tizenhárom napja volt hátra, amíg ezt megtehette.

7.

Mielőtt útra keltek volna, mindenki a maga útjára, Bibura elmormolt egy varázsigét, és a házra kék derengés szállt, mintha csak egy selyemből szőtt vékony kendő borult volna rá. Törékenynek tűnt, de valójában nagyon is erős volt, ami védte a lakókat a gonosztól, a fiút és Saroltot, Agolcs feleségét, aki a többiek távolléte alatt vigyázott a gyermekre. Hajna aggódó szívvel indult útnak, holott a gyermek megüzente, azért neki kell a tarisznyáért mennie, mert akkor a szeretet és féltés annyi morzsája kerül bele, hogy a legnagyobb bajok idején is oltalmazni fogja majd őt.

A kardért azért Agolcs indult útnak, hogy a penge első tapasztalása a bölcsesség legyen, és soha ne sújtson majd le dühből vagy félelemből az ellenségre. Egy táltos kard ugyanis saját akarattal is bírt, ritka penge volt az ilyen, egyedül a lyukik, azaz a törpék tudták elkészíteni Köveshegyen. Dolgoztak most is szorgalmasan, mert tudták, az öreg már elindult hozzájuk, egy ilyen pengét azonban még nekik sem volt egyszerű elkészíteniük, holott ezredévek óta gyakorolták már a mesterséget, a tudás pedig apáról fiúra szállt. Ezúttal azonban olyan kardot kellett alkotniuk, amilyenre még a legidősebbek sem emlékeztek. Szépszakáll, a maga négyszázadik évével a legöregebb volt köztük, de még ő is csak a nagyapjától hallott a pengéről, ami együtt nő a táltossal. Egyik kard elkészítése sem egyszerű, de a mostani kivételesen nehéz volt, így a legjobb mestereket választották ki a feladatra. Egyiküknek magát a sziklát kellett megtalálnia, melyben a fém aludt. Ez Horkan dolga volt, aki különleges képességével megérezte, hogy melyik kőben milyen fém lapul. Napokig hiába keresgélt, szinte már ott tartott, megmondja a többieknek, hogy manapság nem léteznek már ilyen kövek, de végül egy ragyogó fehér szikla – mint ahogy a szerelmes ember szíve dobban meg a mellkasában – megmozdult előtte. Odament hozzá, és fülelni kezdett, suttog-e valamit az érc, de az néma volt, akár a halott kövek.

– Ez sem az! – mormogta maga elé hangosan, mire a kő nemhogy suttogott, de tisztán érthető hangon felkiáltott.

– Én vagyok, de kérlek, óvatosan bánjatok velem!

A következő feladat Hegybontóé volt, akit amilyen picinek teremtett az Öregisten, olyan ügyesen forgatta a csákányt a kezében. Csapásai alatt a kőről úgy váltak le a finom rétegek, mintha csak hagymát pucolna; ahogy haladt egyre mélyebbre a fehér érc belsejében, úgy erősödött valamiféle ragyogás, míg végül ott hevert előttük a halványkék acél. Amikor azonban Hegybontó hozzáért, a fém megmozdult a kezében, akár valamiféle állat, ami a helyét keresi a vackán. Hiába mozgolódott, még így is érezni lehetett, hogy forró, szinte égette a tenyerét, pedig akár a többi törpének, neki is szőrös volt a mancsa, hogy jobban bírja a kövekkel vívott nehéz munkát.

– Nézzétek meg, ez meleg! – szólalt meg, és körbeadta a kékes fémet.

A lyukik mind elcsodálkoztak, és vagy magukat, vagy a mellettük állót kérdezgették, hogy vajon mi lehet ez, ilyennel egyikük sem találkozott még, Köveshegyen ugyanis csak hideg fémek aludtak, ahogy a földkerekség minden más bányáiban is.

A legjobb kovács Dardalin volt, rá várt a legnehezebb feladat: kardot kellett kovácsolni a fémből. Neki is látott sebtében, annál is inkább, mert időközben Agolcs varjút küldött, hogy közeledik. Hiába volt dermesztő hideg, és ugatott veszett kutyaként a szél, az öreg rendíthetetlenül haladt előre. Nappal aludt, csak pár órácskát, amikor a Nap legmagasabban járt, és legkevésbé volt csontfagyasztó a hideg. Éjszaka haladt a leggyorsabban, a hideg megsokszorozta lépteit, és úgy iramlott előre, mintha csak a fagy elől akarna elfutni. Az éjszakai erdő nem jó barát, de Agolcs nem volt az a félős fajta, nem rezzent össze, ha farkas vonyított az erdőben, vagy ha bagoly szállt felette. Az ördögfiak és a boszorkák pedig inkább nappal bujkáltak a sűrű, sötét lombok között, ilyenkor, amikor mindent betakart a sötétség, a legtöbbjük már az emberek lakta helyeken űzte gonoszságait. Főleg a boszorkányok szerettek beosonni a házakba, hogy ráüljenek az alvók mellére, és rossz álmokkal kínozzák a szerencsétleneket. Valamikor csak egy kurta órácskát, de olykor egészen hajnalig ül a boszorkány a kiszemelt ember mellkasán, de nem ám akárhogyan. Amikor az alvó mellkasa felfelé emelkedik, a boszorkány visszanyomja a mozdulatot, és gonosz képeket présel bele a szerencsétlenbe, hogy az felébredvén egész nap csak bambuljon maga elé. Ha valakit sokáig kínoznak így, az könnyen lehet, hogy egész életére megnyomorodik, és olyanná válik, mintha csak szellemként kóborolna a többiek közt.

Dardalinnak nem volt hát sok ideje, így ugyancsak bosszantotta, hogy a különös fém egyszerűen nem hagyta, hogy belemerítse a forró parázsba, hogy aztán engedelmeskedjen neki, mint minden normális anyag. Úgy fészkelődött, tekergett, mint egy ijedt kígyó az ember kezében, egyszerűen nem bírt vele.

– Ha a forrót nem akarod, kipróbállak a hideg hóban