„Borzongás és ámulat minden oldalon. Blake nemcsak remekül ír, de tudja, hogyan meséljen el egy lebilincselő történetet.”

HUGH HOWEY, A SILÓ- ÉS A MŰSZAK-SOROZATOK ÍRÓJA

„Letehetetlen. Stephen King és Peter Straub rajongói különösen élvezni fogják ezt a felejthetetlen utazást, mely a thriller, horror és sci-fi műfajok keverékéből igazi rémálmot tár elénk.”

BOOKLIST

Blake Crouch: Wayward

Text copyright © 2013 by Blake Crouch

Hungarian translation © Makai Péter Kristóf, 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Blake Crouch: Wayward

Thomas & Mercer, USA, 2013

Fordította: Makai Péter Kristóf

ISBN: 978 615 552 204 8 (epub)

v 2.0

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Kótai Kata, Balázs Piroska

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller, horror, science fiction

Chad Hodge-nak

„E szív önnön helye, és benne támaszt Pokolból Mennyet és Mennyből Pokolt.”

– JOHN MILTON: ELVESZETT PARADICSOM (JÁNOSY ISTVÁN FORDÍTÁSA)

„Fal-építés előtt megkérdeném, / Be mit kerítek és ki mit kerítek.”

– ROBERT FROST: FAL-JAVÍTÁS (WEÖRES SÁNDOR FORDÍTÁSA)

„Ha a természetet szemléljük, amikor csak hibernációval találkozunk, a halhatatlanságba nyerünk bepillantást.”

– DR. MARK ROTH SEJTBIOLÓGUS

A TEGNAP A MÚLTÉ.

A HOLNAP MERŐ REJTÉLY.

MINDEN NAP AJÁNDÉK,

ÍGY HÁT ÉLJ A MÁNAK!

DOLGOZZ SZÍVVEL-LÉLEKKEL, ÉLJ BOLDOGAN, ÉS ÉLVEZD AZ ÉLETED WAYWARD PINESBAN!

– KIÁLTVÁNY WAYWARD PINES LAKOSSÁGÁHOZ

(Kéretik jól látható helyen kifüggeszteni minden lakóépületben és üzlethelyiségben!)

I

ELSŐ FEJEZET

MUSTIN EGY JÓ ÓRÁJA leste a Schmidt & Bender céltávcsövén át a lényt. Pirkadatkor vágott neki a jég vájta völgynek; megtorpant, mikor az első napsugarak a szörny áttetsző bőrére vetültek. A sziklarengetegen lassan, óvatosan kelt át, időnként meg-megállt, hogy megszagolgassa fajtársai maradványait. Mustin áldozataiét.

A mesterlövész megfogta a parallaxkereket, és állított a távcső élességén. Az időjárás ideális volt: kedvező látási viszonyok, jó idő, szélcsend. A huszonötszörös nagyításnál a lény kísérteties körvonalai kiugrottak a széttört sziklák szürkeségéből. Két és fél kilométeres távolságból a feje porszemnyinek látszott. Ha most nem húzza meg a ravaszt, megint állítania kell az irányzékon, és nem kizárt, hogy mire ismét lőhetne, szem elől tévesztené a lényt. Nem lenne nagy tragédia. Nyolcszáz méterrel arrébb a kanyonban egy elektromos kerítés még az útját állja, de ha sikerül a sziklafalon felmásznia a szögesdrót felett, akkor gondok lesznek. Be kell szólnia a központba. Erősítést kell kérnie. Pluszmeló, pluszidő. Minden erejükkel azon lesznek, hogy ártalmatlanítsák a lényt, mielőtt bejutna a városba. Mérget vehet rá, hogy Pilcher jól le fogja baszni.

Mustin mély levegőt vett.

Tüdeje kitágult.

Kifújta a levegőt.

Enyhült a görcs a gyomrában.

Háromig számolt, aztán meghúzta a ravaszt.

A brit gyártmányú AWM-puskája nagyot rúgott, de szerencsére a hangtompító visszafogta a fegyver dördülését. A visszarúgás után összeszedte magát: a lény továbbra is a távcső célkeresztjében guggolt a völgy egyik lapos szikláján.

Francba!

Mellétrafált.

Általában nem szokott ilyen távoli célpontra lövést leadni. Még ideális körülmények között is túl sok a bizonytalan tényező: a légnyomás, a páratartalom, a légsűrűség, a fegyvercső hőmérséklete, sőt még a Föld forgása, a Coriolis-erő is belejátszott. Azt hitte, mindent kompenzált a célzáskor, de…

A szörny feje vörös vérfelhőben robbant szét.

A mesterlövész elmosolyodott.

Valamivel több, mint négy másodpercbe tellett, hogy a .338-as Lapua Magnum töltény célba érjen.

Piszok jó lövés!

Mustin felült, aztán talpra kászálódott.

Kinyújtózott.

Reggel volt. Az ég kéken ragyogott, sehol egy felhő. Egy tízméteres őrtorony tetején állt lesben, amelyet a sziklás hegycsúcsra emeltek, és jóval a lombkorona fölé nyúlt. A nyitott toronyból belátta az egész vidéket, a környező csúcsokat, a kanyont, az erdőt és Wayward Pinest egyaránt. Ezerméteres magasságból a városkából csupán egy jól védett völgykatlanban fekvő úthálózatot látott.

Felcsipogott a rádiója.

Beleszólt:

– Mustin, vétel.

– Kerítésnek szaladt valami a négyes régióban, vétel.

– Várjon, ellenőrzöm.

A négyes régió a város déli peremével határos fenyőerdőt jelentette. Felemelte a puskáját, a kerítésre tartotta, és négyszáz métert végigvizsgált vele a lombkorona alatt. Először a füstöt vette észre; az állat megperzselt bundájáról szállt fel.

– Látom – felelte. – Csak egy őz, vétel.

– Vettem.

Mustin észak felé, a városba kukkantott puskájával.

A célkeresztbe színpompás, múlt századbeli stílusban épült, tökéletesre lenyírt, haragoszöld pázsittal övezett házak úsztak be. Lejjebb eresztette fegyverét a parkra, ahol egy anyuka két gyerekét hintáztatta. Egy kislány lecsúszott a vakítóan csillámló csúszdán.

Célkeresztbe vette az iskola udvarát.

A kórházat.

A közösségi kerteket.

A főutcát.

Elöntötték az irigység jól ismert hullámai.

A lakosok.

Fogalmuk sincs. Egyiküknek sem. Micsoda áldott tudatlanságban élnek!

Nem utálta őket. Nem cserélt volna velük. Régóta elfogadta már a saját helyét a dolgok rendjében. Ő védte őket. Ő vigyázta az álmukat. Az otthona egy spártai, ablak nélküli szoba volt a hegy gyomrában, és nem hitte volna, hogy nála bárki is jobban meg tudott volna békélni ezzel az élettel. De ettől még egy ilyen verőfényes reggelen érzett némi nosztalgiát, amikor letekintett az általa ismert földi élet utolsó menedékére. Hogyne érzett volna honvágyat az egykori paradicsom iránt!

De ez már sosem tér vissza.

Mustin a célkeresztjét egy utcán siető emberre szegezte. Terepszínű zöld inget, barna nadrágot és fekete cowboykalapot viselt.

A mellkasára kitűzött csillagon megcsillant a napsugár.

A férfi befordult a sarkon, a célkereszt a hátát cirógatta.

– Jó reggelt, Burke seriff! – mondta magában Mustin. – Nem viszket egy kicsit a lapockája?

MÁSODIK FEJEZET

ILYENKOR IS AKADT egy-két pillanat, mint a mostani, amikor Wayward Pines igazi városnak tűnt.

A napfény elárasztotta a völgyet.

Reggel még kellemesen hűvös volt.

Cserépbe ültetett árvácskák virágoztak a nyitott ablakok alatt, a készülő reggeli illata az utcán terjengett.

Az emberek reggeli sétára indultak.

Locsoltak.

Bevitték az újságot.

Harmatcseppek párologtak el a fekete postaládák tetejéről.

Ethan Burke-öt elfogta a kísértés, hogy átadja magát a pillanatnak, és elhitesse önmagával, hogy a látszat nem csal. Hogy családjával egy idilli kisvárosban lakik, ahol megbecsült seriffként keresi kenyerét. Ahol barátaik vannak. Tágas házuk. Ahol semmiben sem szenvednek hiányt. És az ilyen önáltatással eltöltött percek alatt értette meg igazán, milyen hatásos az illúzió. Hogy az emberek hogyan hódolnak be és olvadnak bele az őket bekebelező édes hazugságba.

–

Ethan felett megcsörrent a csengő, amikor belépett a KV-zóna ajtaján. A pultnál rámosolygott a hippiszerelésű, szőke rasztahajú, derűs tekintetű baristára.

– Jó reggelt, Miranda!

– Helló, Ethan! A szokásosat?

– Legyen szíves.

Amíg főtt a feketekávé a kapucsínójához, Ethan körbenézett a kávézóban. Minden törzsvendég benn üldögélt, még a két öreg szivar, Phillip és Clay is, akik egy sakktábla fölé görnyedtek. Ethan odasétált hozzájuk, kibicelt nekik egy kicsit. Szemlátomást jó ideje gyötörték egymást, mindkét játékosnak csak a királya, a királynője meg pár parasztja maradt.

– Ha ez így megy tovább, le fognak pattolni – jegyezte meg Ethan.

– Csigavér! – szólalt meg Phillip. – Van még valami a tarsolyomban.

A tábla túloldalán ellenfele, egy őszes, medvetermetű ember vigyorgott a busa szakálla alatt, és azt mondta:

– A teremburáját! Phil addig akarja húzni a következő lépést, amíg meg nem halok, és úgy nyer, hogy kvázi feladom a játszmát.

– Fogd már be a bagólesődet, Clay!

Ethan otthagyta őket, és odalépett a szakadt kanapé mellett álló könyvespolchoz. Végigsimított ujjával a könyvek gerincén. A nagy klasszikusok. Faulkner. Dickens. Tolkien. Hugo. Joyce. Bradbury. Melville. Hawthorne. Poe. Austen. Fitzgerald. Shakespeare. Első látásra csak egy-két szakadt, ócska, puha fedeles könyv. Levett egy vékonyka kötetet. Fiesta: A nap is felkel. A borító egy heves bikaviadal egyik jelenetét ábrázolta. Ethan nagyot nyelt, hátha attól elmúlik a torkába nőtt gombóc. Hemingway első regényének foszló kötésű, puha borítójú kötete minden bizonnyal az utolsó megmaradt példány. Végigfutott a hátán a hideg a gondolatra – milyen elképesztő és egyben tragikus, hogy a kezében tarthatja.

– Ethan, elkészült a kávéja!

A fiának is levett egy könyvet a polcról, odament a pulthoz a kapucsínójáért.

– Köszi, Miranda. Ha nem bánja, kölcsönvenném ezt a két könyvet.

– Vigye csak! – Elmosolyodott. – Ne is lássam őket, seriff úr!

– Igyekszem.

Ethan megemelte a kalapját, aztán kilépett az üzletből.

–

Tíz perccel később egy szárnyas üvegajtón nyitott be, amely felett tábla hirdette:

WAYWARD PINES SERIFFHIVATALA

A hall kongott az ürességtől. Itt sem változott semmi.

A titkárnője ugyanolyan unott képpel ült az íróasztala mögött. Pasziánszot rakott, a kártyákat monoton, gépies mozdulatokkal rakosgatta.

– Jó reggelt, Belinda!

– Jó reggelt, seriff!

Fel sem nézett.

– Hívott valaki?

– Nem, uram.

– Járt erre bárki?

– Nem, uram.

– Milyen volt a tegnap este?

Belinda erre a fogós kérdésre felkapta a fejét, jobb kezében megmerevedett a pikk ász.

– Tessék?

Beiktatása óta Ethan először merészkedett a kurta köszönések és a hivatalos teendők megtárgyalásán túl a társalgás veszélyes vizeire. Előző életében Belinda gyermekápolóként dolgozott. Kíváncsi volt, a titkárnőnek vajon van-e fogalma arról, hogy tudja ezt róla.

– Csak érdeklődtem, hogyan telt a tegnapi napja. Hogy este mit csinált.

– Ó! – Hosszú, ősz lófarkába túrt ujjával. – Jó volt.

– Történt valami izgalmas?

– Á, nem, dehogy.

Várta, hogy viszonozza a kérdést, megtudakolja, hogy Ethan mivel töltötte az estéjét, de beosztottja öt másodpercnyi kínos csendet és pislogást követően sem szólalt meg.

Ethan erre megkocogtatta az íróasztalt.

– Jól van, az irodámban leszek.

–

Ethan feltette lábát az óriási íróasztalra, és kezében a gőzölgő kávéval hátradőlt a bőrfotelben. A szemközti falon egy hatalmas szarvastrófea meresztette rá szemét, az asztala mögött álló három antik fegyverszekrény állt. Úgy érezte, hogy ezekkel a vidéki serifflét minden külsőségét sikerült magáévá tennie.

Ha minden igaz, a felesége mostanra ért be a munkahelyére. Korábbi életükben Theresa jogi asszisztensként dolgozott; Wayward Pinesban a város egyetlen ingatlanügynökévé vedlett át, ami azt jelentette, hogy egy olyan irodában ült egész nap a Fő utcán, ahova szökőévben egyszer ha betért valaki. A munkája, akárcsak a városlakóknak kiutalt állások nagy része, igazából színészmunka volt. Egy színpadváros statisztája lett. Egy évben legfeljebb négyszer-ötször segített új házat vásárolni valamelyik lakosnak. A város mintapolgárait azzal jutalmazták, hogy pár évente új házba költözhettek. Azok a rangidős lakók kapták a legtakarosabb, legnagyobb mézeskalácsházakat, akik sohasem vétettek a szabályok ellen. Azok a párok pedig garantáltan új, tágasabb otthonba költözhettek, akik gyermekáldásnak néztek elébe.

Ethannek semmi dolga nem akadt, sehova sem várták, négy órát kellett valahogy elütnie.

Kinyitotta a kávézóból kölcsönvett könyvet.

Hemingway prózája szikár és lenyűgöző volt.

Meghatódott az éjszakai Párizst bemutató leírásokon.

Az éttermek, a kocsmák, a zene, a füst képein.

Egy igazi, élő város fényein.

Lebilincselte az érzés, hogy a tágas nagyvilág karnyújtásnyira van tőle, telis-tele érdekes egyéniségekkel.

És szabadon járhatott-kelhetett benne.

A negyvenedik oldalnál becsukta a könyvet. Nem bírta tovább. Hemingway nemhogy nem terelte el gondolatait sanyarú sorsáról, és nem röpítette messzire Wayward Pinesból, hanem egyenesen az orra alá dörgölte nyomorát. Csak olajat öntött a tűzre, amely felemésztette előző életüket.

–

Háromnegyed kettőkor Ethan elindult sétálni.

Csendes házak közt bandukolt.

Mindenki őszintének tűnő lelkesedéssel mosolygott rá és integetett neki, mintha évek óta itt élne. Ha titkon félték és utálták is őt, jól leplezték. És miért is tennének másképp? Amennyire meg tudta ítélni, Wayward Pinesban kizárólag ő ismerte a teljes igazságot, és rá hárult a feladat, hogy fenntartsa ezt az állapotot. Hogy megőrizze a békét. A hazugságot. Még a feleségét és a fiát sem avathatta be. Új munkahelyén az első heteket jóformán csak azzal töltötte, hogy átnézte az egyes lakosokról összeállított dossziékat, tüzetesen áttanulmányozta korábbi életüket, beilleszkedésük apró-cseprő részleteit, az itteni viselkedésükről készült jelentéseket. Mostanra kívülről-belülről ismerte a fél város legféltettebb titkait. Tudta, kikre számíthat a törékeny illúzió fenntartásában, és hogy kik kezdtek el a színfalak mögött lázadni ellene.

Lassan egyszemélyes Gestapóvá válik.

Tudta, hogy a saját érdekükben történik.

De akkor is utálta.

–

Kiért a főutcára, ahonnan déli irányba haladt tovább, amíg véget nem ért a járda, és el nem fogytak a házak. Az aszfaltcsík folytatódott, Ethan pedig továbbhaladt az út mentén, be az égig magasodó fenyőfák közé. A városi élet zajai lassan elhaltak.

A hajtűkanyart jelző táblától tizenöt méterre megállt. Visszanézett a város felé. Sehol egy autó. Néma csend mindenütt. Egy árva madár dalolt csak fenn az ágon.

Letért az úttestről, és nekivágott az erdőnek.

A levegő megtelt a napon száradó tűlevelek illatával.

Ethan puha, a fény és árnyék játékától tarka talajon gyalogolt. Sietős tempójának köszönhetően átizzadta inge hátulját, a nedves ruha kellemesen hűtötte a bőrét, ahová odatapadt.

Jólesett a mozgás. Senki sem figyeli meg, a madár se jár erre. Csak egy magányos ember sétál az erdőben, aki néhány röpke órára magára maradhat gondolataival.

Szűk kétszáz méterre járt az úttól, a gránittömbökhöz ért. A hegy lábánál, ahol a fák felkapaszkodnak a hegyoldalra, egy sziklatömb állt ki a földből, félig a talajba fúródva.

Ethan efelé tartott.

Három méterről nézve a kőtömb sima, függőleges felülete élethűnek látszott, még a kvarcerezetre és a mohák, zuzmók élénk színű foltjaira is ügyeltek.

Közelebbről már kevésbé volt hihető az illúzió; a szikla alakja túlontúl szögletesnek tűnt.

Ethan két-három lépéssel hátrább lépett, és várakozott.

Nem sokkal ezután megütötte fülét a mozgásba lendülő fogaskerekek fojtott, gépies hangja. A szikla oldala úgy nyílt fel, mint valami gigantikus garázskapu; olyan szélesre tervezték, hogy egy kamion is befért volna rajta.

Ethan bebújt a felemelkedő kapu alatt. Nyirkos, hideg barlangi levegő csapta meg.

– Jó napot, Ethan!

– Helló, Marcus!

Ugyanaz a testőr, aki a múltkor jött; egy húszas éveiben járó taknyos kölyök. Nullásgéppel nyírt feje és markáns álla alapján zöldfülű katonának vagy rendőrnek is beillett volna. Sárga viharkabátot viselt, mire Ethannek is eszébe jutott, hogy otthon felejtette a kabátját. Megint fagyoskodhat az úton.

Marcus csak megfordította a Wranglert, nem vette ki a kulcsot a nyitott terepjáróból.

Ethan beült az anyósülésre.

Bevágódott mögöttük a kapu.

Marcus kiengedte a kéziféket, majd sebességbe tette az autót, és beleszólt a mikrofonjába:

– Mr. Burke mellettem ül. Úton vagyunk.

A dzsip megindult, hamar felgyorsult az egysávnyi, felfestetlen útburkolaton. Egy tizenöt fokos emelkedőn kaptattak fel. Az alagutat a sziklába vájták, fala vakolatlan maradt; víz fakadt a kő között, hálót formáló erecskékben csorgott le az úton. Egy-egy csöpp a szélvédőn terült szét. A neonlámpák bizarr narancssárga patakként húztak el a fejük felett. Kő, víz és kipufogógáz szaga kavargott a levegőben. A motorzúgás és a szél akkora zajt csapott, hogy eszük ágába se jutott beszélgetni. Ethan nem bánta. Hátradőlt a szürke bőrülésben, és uralkodnia kellett magán, hogy ne masszírozza a karját, védekezésül a hideg, párás levegő állandó ostroma ellen.

Bedugult a füle, a motorzaj eltompult.

Nyelt egyet.

A zúgás visszatért.

Egyre magasabban haladtak.

Óránkénti hatvan kilométeres átlagtempójukkal csak négy percig tartott az út, de sokkal hosszabbnak tűnt. A hidegen, a bőgő motoron és a szél zúgásán kívül valami más is megzavarta az időérzékét.

Az, hogy a szó szoros értelmében egy hegy gyomrában száguldottak.

Meg az ideges várakozás, hogy vele fog találkozni.

–

Az alagút egy óriási, tíz raktárépületet is kitevő barlangban végződött. Egyhektárnyi, vagy még annál is nagyobb birtok. Akkora csarnok, amekkorában már utasszállító repülőgépeket vagy űrhajókat szerelhetnének össze, de valójában tartalékokat halmoztak fel benne. Irdatlan nagy, henger alakú tartályokba ömlesztett élelmiszer-alapanyagokat. A faanyag és a barkácsáru hosszú, tíz méter magas polcokon sorakozott. Minden a rendelkezésükre állt, ami csak a Föld legutolsó városának hosszú távú fennmaradásához nélkülözhetetlen.

Az autójuk egy „Hibernáció” feliratú, gravírozott üvegajtó mellett haladt el. Az ajtó mögött kék fénybe vont párafelhő gomolygott, és Ethan háta beleborsózott a gondolatra, hogy mi van mögötte.

Pilcher hibernációs kamrái.

Százszámra.

Wayward Pines összes lakosa, beleértve Ethant is, abban a teremben vészelte át kémiai hibernációban az elmúlt ezernyolcszáz esztendőt.

A dzsip nagyot zökkenve leparkolt egy másik üvegajtó előtt.

Marcus leállította a motort, Ethan pedig kiszállt.

Kísérője bepötyögte a beléptetőkódot, és az ajtók kinyíltak.

Az „1. szint”-et jelző tábla után egy hosszú, üres folyosóra jutottak.

Sehol egy ablak.

Csupán a neonfények zümmögtek.

A kockamintás padló felett háromméterenként kicsi, kerek ablakos ajtók törték meg a fal egyhangúságát. Se kilincsük, se ajtógombjuk nem volt, csak mágneskártyával nyíltak.

A legtöbb ablak sötéten ásított.

Az egyiken azonban egy bestia lesett ki. Tágra nyílt, üveges szemmel nézte Ethant, borotvaéles fogai elővillantak, fekete karmával kocogtatta az üveget.

Rémálmaiban előjöttek ezek a szörnyetegek. Csorgott róla a verejték, amikor álmában újra meg újra átélte a támadásukat. Amikor végre felriadt, Theresának kellett a hátát megsimogatnia, és a fülébe suttognia, hogy semmi baj, odahaza alszik, biztonságban, és hogy minden rendben.

Félúton megálltak egy tábla nélküli szárnyas ajtó előtt.

Marcus lehúzta a mágneskártyáját, mire az ajtó kinyílt.

Ethan beült egy kabinba.

Kísérője egy fémberendezésbe csúsztatta a kártyáját, és amikor az egyetlen gomb villogni kezdett, megnyomta.

A jármű zökkenés nélkül indult el.

Ethan füle mindig bedugult az utazás alatt, de sosem tudta megállapítani, hogy felfelé vagy lefelé mennek.

Piszkálta a csőrét, hogy két hete dolgozik már nekik, de még mindig úgy kísérgetik, mintha kisgyerek vagy egy betolakodó volna.

Két hete.

Úristen!

Mintha csak tegnap lett volna, hogy Adam Hasslerrel, a seattle-i területi irodavezető ügynökkel leült megbeszélni a következő megbízását: jöjjön el ebbe a városba, és találja meg Kate Hewsont, Ethan eltűnt munkatársát. De azóta lőttek a titkos ügynöki karrierjének. Ezt még nem sikerült egészen feldolgoznia.

Egyedül az ajtónyitódásból derült ki, hogy megállt a szerelvény.

Az első, amit meglát az ember, amikor kilép a vagonból, egy Picasso. Ethan gyanította, hogy eredeti alkotás. Beljebb mentek a fényűző hallba. Itt aztán nyomát sem lehetett látni a neonlámpáknak és a kockás padlónak: helyette márványburkolat és drága falilámpák fogadták őket. Díszlécek. Még a levegő is jobb minőségű volt; kiszűrték belőle azt a dohos, állott szagot, amely a komplexum többi részét annyira áthatotta.

Egy mélyen fekvő nappalin át vezetett az útjuk.

Aztán egy ízlésesen bebútorozott konyhán.

Egy bőrkötéses kötetekkel teli könyvtáron, ahol vágni lehetett a régi papír illatát.

Befordultak a sarkon, majd a folyosó végéből nyíló tölgyfa ajtókhoz értek.

Marcus erőteljes kopogással jelezte érkezésüket, mire bent megszólalt valaki:

– Bejöhetnek!

– Csak Ön után, Mr. Burke.

Ethan kinyitotta az ajtót, és belépett a pazar irodába.

A padló sötét, trópusi fából készült parkettáját csillogó viasszal vonták be.

A szoba éke egy nagy vitrin volt, amelyben Wayward Pines hajszálpontos miniatűrje állt. Még Ethan házának a festése is egyezett az eredetivel.

A bal kézre eső falon Vincent van Gogh munkái függtek.

A szemközti falon LCD-képernyők sorakoztak a padlótól a plafonig, huszonnégy lehetett egy oszlopban, kilenc sorban. A kétszáztizenhat képernyővel szemben elhelyezett bőrkanapékról lehetett megfigyelni Wayward Pines életét: a kamerák utcákat, hálószobákat, fürdőket, konyhákat, kerteket mutattak.

Ethannek mindig úgy kellett visszafognia magát, amikor rápillantott a monitorokra, nehogy kitekerje valakinek a nyakát.

Teljesen megértette, milyen cél vezérelte a kitalálóját, de akkor is…

– Látom a dühöt a szemében – jegyezte meg a férfi a mahagónifaragványokkal díszített íróasztala mögül. – Minden alkalommal felvillan a tekintetében, amikor meglátogat.

Ethan megvonta a vállát.

– Mások magánéletében vájkál. Természetes reakció.

– Ön szerint ebben a városban a magánéletnek szabad teret kell engedni?

– Dehogyis.

Ethan mögött bezáródott az ajtó, ő pedig közelebb lépett a széles asztalhoz.

Jobb hóna alá vette cowboykalapját, leült az egyik székbe, majd David Pilcherre tekintett.

Pilcher multimilliomos feltaláló tervelte ki Wayward Pinest, és építtette meg a hegy gyomrában ezt a bunkert még azokban az időkben, amikor a pénz számított valamit. 1971-ben rájött, hogy az emberi génállomány menthetetlenül leromlik, és arra a következtetésre jutott, hogy az emberiség harminc-negyven nemzedéken belül az akkor ismert formájában megszűnik létezni. Ezért aztán felhúzta ezt a hibernációs katakombarendszert, hogy még azelőtt megőrizzen néhány egyedet a tiszta vérű emberek közül, mielőtt a genomromlás válságos méreteket ölt.

A százhatvan főt számláló, benne vakon hívő belső körén kívül Pilcher lelkén szárad hatszázötven ember elrablása, akiket kivétel nélkül, önmagát is beleértve, hibernált.

És Pilcher jóslata valóra vált. Ebben a pillanatban a Wayward Pinest körbevevő villanypásztoron túl százmilliós nagyságrendben kószáltak azok a lények, amelyekké az emberiség degenerálódott: bestiákká.

Pilcher mégse festett úgy, mint valami zsebdiktátor. Fellépése nem sugárzott agressziót: bakancsban is legfeljebb százhatvanöt centi magas volt, és majdnem teljesen kopasz. Koponyáján szinte csak fémes árnyéknak tűnt tüskésre nyírt ősz haja, melyet tincseknek egyáltalán nem lehetett volna nevezni. Ethant apró, mélyen ülő szemeivel nézte, tekintete sötét volt és kifürkészhetetlen.

Pilcher áttolt a bőrrel kárpitozott asztalon egy nagy, barna dossziét.

– Hát ez mi? – kérdezte Ethan.

– Egy jelentés.

Ethan kinyitotta a mappát.

Felismerte az embert, akinek a fekete-fehér fényképe köszönt vissza rá: Peter McCall. A férfi a város újságja, a Waywardi Hírmondó főszerkesztőjeként tevékenykedett. A fotón McCall az oldalán feküdt egy ágyon, távolba meredő, réveteg tekintettel.

– Mi rosszat tett? – tudakolta Ethan.

– Igazság szerint semmit sem tett. És ez a baj. Hogy két napja nem ment be dolgozni.

– Talán beteg?

– Nem jelezte, hogy ágynak döntötte volna valamilyen kórság. Tednek, a megfigyelési osztály vezető technikusának nem tetszik a dolog.

– Arra gondol, hogy szökést tervezget?

– Meglehet. Nem kizárt, hogy valami meggondolatlanságra ragadtathatja magát.

– Ismerem az aktáját – válaszolta Ethan. – Nem emlékszem semmilyen komolyabb beilleszkedési nehézségre. Később sem tapasztaltak nála ellenszegülést. Valami kellemetlent mondott?

– McCall negyvennyolc órája egy árva szót se szólt. A gyerekeihez sem.

– Akkor mit vár tőlem?

– Tartsa rajta a szemét! Látogassa meg, beszélgessen vele! Sose becsülje le a lakosokra gyakorolt hatását, Ethan.

– Ugye nem akar búcsút rendezni?

– Ugyan! A búcsút azoknak rendezzük, akik valóban elárulták az ügyünket, és másokat is a maguk oldalára kívánnak állítani. Nincs magánál a fegyvere.

– Szerintem nem tesz jó benyomást a lakosokra.

Pilcher széles mosolyra húzta a száját, apró fogait meg lehetett számolni.

– Köszönöm, hogy aggódik, milyen hatást kelt a városlakókban. Őszintén. De mivel vívná ki a tiszteletüket és a bizalmukat, Ethan?

– Azt sugallnám, hogy segítek nekik. Azért vagyok ott, hogy támogassam, megvédjem őket.

– De ezek közül valójában egyik sem a feladata. Elnézését kérem, ha félreértettük volna egymást, ez az én hibám. Ön azért van ott, hogy az én hatalmamra emlékeztesse őket.

– Vettem az adást.

– Úgyhogy amikor legközelebb meglátom a monitoron, hogy az utcákat rója, akkor az oldalán a legnagyobb, legimpozánsabb pisztolya fog lógni az övéről, megértette?

– Természetesen.

– Nagyszerű!

Ethan szíve dühödt indulattal verdeste belülről a mellkasát.

– Ethan, kérem, ne értsen félre: ez a mellékes figyelmeztetés nem nyomja rá a bélyegét az eddig végzett munkájára. Véleményem szerint kiválóan belerázódott az új munkakörébe. Ön nem így látja?

Ethan elnézett Pilcher válla felett. Az asztala mögött tömör sziklafal húzódott, amelynek közepébe egy ablakot vágtak. Szép kilátás nyílt innen a hegyekre, a kanyonra, és a hatszáz méterrel alattuk fekvő Wayward Pinesra.

– Azt hiszem, lassacskán felveszem a ritmust – felelte Ethan.

– Alaposan áttanulmányozta a lakosok aktáit?

– Mindegyiket átnyálaztam egyszer.

– Az elődje, Pope betanulta őket.

– Oda is eljutok.

– Örömmel hallom. De ugye jól tudom, ma reggel nem ezzel foglalkozott?

– Csak nem megfigyeltetett?

– Figyeltetni nem figyeltettem a szó szoros értelmében, de az irodája is fel-felbukkant a monitoron. Mit olvasott? Nem láttam jól a borítóját.

– A Fiestát.

– Ó, Hemingway az egyik legkedvesebb íróm. Hallja, én hiszek benne, hogy itt alkothatnak még nagy művészek. Pontosan ezért hozattam magammal Hecter Gaithert is. Van még egy-két író és festőművész a kamráimban. Költők nemkülönben. És az iskolában nagy hangsúlyt fektetünk a tehetséggondozásra. Ben például remekel a rajzórákon.

Ethan lélekben megborzongott, amikor Pilcher szóba hozta a fiát, de csak annyit mondott:

– Pines lakossága nincs abban a lelkiállapotban, hogy megszállja őket az ihlet.

– Kifejtené, mit ért ezen, Ethan?

Pilcher úgy tette fel a kérdést, ahogy egy pszichológus; nem támadólag, inkább feszült érdeklődés csengett ki szavaiból.

– Állandó megfigyelés alatt kénytelenek élni mindennapjaikat. Tudják, hogy sosem szabadulhatnak. Miféle művészeti alkotások születhetnek egy ennyire elnyomott társadalomban?

Pilcher elmosolyodott.

– Ethan, amikor ilyeneket hallok a szájából, mindig elbizonytalanodom, vajon egy csapatban játszunk-e, hogy tényleg hisz-e a küldetésünkben.

– Ez nem is kérdés.

– Hát persze hogy velünk van. Tegnap jött egy jelentés az egyik nomád felderítőmről, aki két hétig úton volt odakinn. Wayward Pinestól harminc kilométerre már egy kétezer példányt számláló bestefalkába botlott. A hegyektől keletre eső alföldön vonultak át, egy bölénycsordát üldöztek. Mindennap szembesülök azzal, milyen védtelenek vagyunk ebben a völgyben, hogy valójában pengeélen táncolunk, és hogy mennyire kevés választ el minket a kipusztulástól; maga meg ott ül, és úgy néz rám, mintha az NDK-t vagy a Vörös Khmert vezetném. Nem tetszik magának. Ezt elfogadom. Az ég szerelmére, én is jobban örülnék, ha másként alakult volna. De nyomós oka van annak, hogy miért teszem mindezt. A túlélésünk múlik rajta. Az egész emberi fajé.

– Ürügyet persze mindig találunk…

– Önt a lelkiismerete vezérli, ezt nagyra becsülöm magában – biztosította róla Pilcher. – Nem is bíznék meg olyan embert ezzel a feladattal, aki nem venné komolyan, amit a szíve diktál. Minden rendelkezésre álló gyufaszálam, minden alkalmazottam egyetlen célnak van alárendelve: hogy épségben megőrizzük azt a négyszázhatvanegy embert, akik a völgyben élnek. Köztük a feleségét és a fiát, teszem hozzá.

– És mi a helyzet az igazsággal? – érdeklődött Ethan.

– Bizonyos körülmények között a biztonság és az igazság egymásnak esküdt ellenségei. Azt hittem, egy szövetségi ügynöknek van némi fogalma erről.

Ethan rápillantott a monitorfalra. Az egyik bal alsó képernyőn a felesége jelent meg.

Ott ült egyedül a Fő utcai irodájában.

Meg sem mozdult.

Halálosan unatkozott.

A mellette levő képernyőn olyan képet látott, amilyet még soha azelőtt: madártávlatból jelent meg előtte, ahogy a sűrű erdő felett sebesen repült valami.

– Mit mutat az a kamera? – kérdezte a monitorra mutatva.

– Melyik?

A kép rögvest eltűnt, az új kamera a színházterem belsejét mutatta.

– Azóta elkapcsolták, de úgy nézett ki, mintha valami az erdő felett repült volna.

– Ó, vagy úgy? Az csak az egyik PNR-em.

– A PNR-e?

– Pilóta nélküli repülőgépem. Egy MQ–9-es Reaper drón. Rendszeresen kiküldjük őket felderíteni a környéket. Ezerhatszáz kilométeres a hatótávolsága. Azt hiszem, ma délre repül, hogy a Nagy-sóstó körül menjen egy kört.

– Talált idáig egyszer is bármit?

– Még nem. Nézze, Ethan, nem várom el, hogy repessen az örömtől. Nekem sem tetszik, ahová jutottunk.

– Hová fog ez az egész fajulni? – kérdezte Ethan, miközben a felesége képe átváltott két homokozóban játszó kisfiúra. – Mármint szó szerint: hova tart az emberi faj? – Tekintete visszatért Pilcherre. – Megértem, mekkora hősi tettet hajtott végre azzal, hogy jóval meghosszabbította az életünket, messze túl azon, amit az evolúció szánt volna nekünk. De csak ezért? Hogy az emberiség maroknyi túlélője napi huszonnégy órában megfigyelve élhesse röpke életét ebben a völgyben? És semmit se tudjanak az igazságról? Hogy egyszer-egyszer a sajátjaikra uszíthassa őket? Pilcher, ez nem élet, ez egy börtönbüntetés! És engem tett meg börtönőrnek. Én csak a legjobbat akarom az embereknek. A családomnak.

Pilcher ellökte székét az asztaltól, hátrafordult, és kinézett az ablakon az általa teremtett városra.

– Tizennégy éve vagyunk csak itt, Ethan. Sokat mondok, ha ezren vagyunk, ők viszont százmillióan. Van, amikor nem tehetünk többet annál, mint hogy a túlélésért küzdjünk.

–

Az álcázott alagút bejárata becsapódott mögötte.

Ethan egyedül állt az erdőben.

Elindult vissza, az út felé.

A nap már lebukott a nyugati hegygerinc mögött.

Az ég friss, aranyló színekben tündökölt.

A levegőben már érződött a közelgő este csípős hidege.

A városba vivő úton egy teremtett lélek sem járt, és Ethan a kettős, sárga záróvonal mentén hazabaktatott.

–

A Hatodik utca 1040-es szám alatt lakott, egy viktoriánus stílusban épült házban, alig néhány sarokra a főutcától. Az épület sárgára festett falát fehér szegélyek díszítették. Kellemes, kissé nyikorgós épületnek könyvelte el magában. Ethan végigsétált a terméskőből kirakott járdán, és felment a teraszra.

Kinyitotta a szúnyoghálós ajtót, majd a tömörfából készült bejárati ajtót.

Belépett.

Azt kiáltotta:

– Drágám, megjöttem!

De senki sem felelt.

Csak a szobák néma, szorongást keltő üressége várta.

Felakasztotta cowboykalapját a fogasra, aztán leült a létrás támlájú székre, és lecibálta bakancsát a lábáról.

Zokniban bement a konyhába. Meghozták a tejet. Négy üveg koccant egymásnak, amikor kinyitotta a hűtőt. Kivette az egyiket, és bevitte a dolgozószobájába. Ezt a szobát szerette a legjobban az egész házban. Ha az ablak melletti, magas támlás, kárpitozott székre telepedett le, abban az örvendetes tudatban ülhetett ott, hogy senki sem figyeli meg. Pinesban minden lakásnak van egy-két vakfoltja, amit nem vesznek a kamerák. Amikor harmadszor járt a titkos bázison, megkaparintotta lakása megfigyelési tervrajzait, és emlékezetébe véste minden kamera pontos helyzetét. Megkérdezte Pilchert, nem lehetne-e esetleg eltávolítani a kamerákat, de főnöke elhárította a kérést. Szerette volna, ha Ethan a saját bőrén tapasztalja meg, milyen is az, amikor megfigyelik, hogy együttérezhessen azokkal, akiknek a feljebbvalója.

Valamennyire megnyugtatta a gondolat, hogy ebben a percben konkrétan senki sem láthatja. Természetesen mindig tudták, pontosan hol van, hála annak a mikrocsipnek, amelyet a combjába ültettek. Ethannek volt annyi esze, hogy azt már meg sem kérdezte, vajon kivetethetné-e a csipet.

Kinyitotta az üveget, és belekortyolt a tejbe.

Az ilyen irányú gondolatait sosem oszthatta meg Theresával, amikor mások is hallhatták, de gyakorta merengett azon, hogy a Pinesban osztályrészükké vált minden egyéb tortúra mellett – kezdve a magánélet hiányától a rabságon át egészen a folyamatosan rájuk leselkedő halálig – a napjai egyik csúcspontját a mindennapi friss tej jelentette, mely a völgy délnyugati sarkában megbúvó tejgazdaságból érkezett.

Hideg volt, testes, zsíros, és a jó fűtől egy kissé édeskés.

Az ablakon át belátott a szomszéd kertjébe. Jennifer Rochester egy virágágyás fölé hajolt, piros talicskájából két kézzel lapátolta ki a termőföldet. Nem tudott nem gondolni rá, rögtön beugrott az aktájából származó jelentés. Előző életében pedagógia szakon tanított a Washington State Universityn. Itt, Pinesban viszont esténként heti négyszer a Biergartenben pincérnősködött. A kivételesen rosszul sikerült beilleszkedését leszámítva, amely majdnem brutálisan sikertelenül végződött, mintapolgárként élte mindennapjait.

Na, álljon meg a menet!

Nem akart a munkájával, a szomszédai magánéletével foglalkozni.

Ők vajon titkon mit gondolhatnak róla?

Ethant kirázta a hideg, amikor csak eszébe jutott, milyen sors jutott neki.

Rendszeresen rátörtek a nyomasztó meglátások. Ebből nincs kiút, nem élhetett más életet, ha biztonságban akarta tudni a családját.

És értésére adták, hogy ez nem csak üres fenyegetés.

Ethan érezte, hogy át kellene olvasnia a McCallról készült jelentést, de inkább a székével szomszédos komód fiókját húzta ki, és egy verseskönyvet ütött fel.

Robert Frost.

Egy tájköltészeti antológia.

Reggel Hemingwaytől elkomorult, de Frost mindig vigaszt nyújtott neki.

Egy órán át olvasta, hogyan ír Frost a falak javításáról, a havas erdőségekről, a járatlan utakról.

Besötétedett.

Felesége teraszon kopogó lépteire figyelt fel.

Kiszaladt, hogy az ajtóban fogadja.

– Hogy telt a mai napod? – kérdezte tőle.

Theresa tekintetén mintha átsuhant volna, hogy nyolc órán át ültem tök feleslegesen egy irodában, ahol egy teremtett lélek sem járt, de mosolyt erőltetett az arcára, és azt mondta:

– Fantasztikusan. Hát a tiéd?

Annál a csávónál jártam, aki ezt az „otthonunk”-nak aligha nevezhető börtönt építtette, és az egyik szomszédunk titkosszolgálati aktáját hoztam haza.

– Az enyém is.

Theresa végigsimított férje mellkasán.

– Örülök, hogy még nem öltöztél át. Imádom az egyenruhádat.

Ethan átölelte.

Magába szívta az illatát.

Ujjai hosszú, szőke hajába túrtak.

– Azon tűnődtem… – kezdte Theresa.

– Hogy?

– Ben csak egy óra múlva jön haza, Matthew-nál van vendégségben.

– Tényleg?

Theresa kézen fogta férjét, és a lépcsőhöz vezette.

– Ez biztos? – kérdezte Ethan. A viszontlátásuk óta eltelt két hétben csupán kétszer szeretkeztek, mindkét alkalommal Ethan dolgozószobájában, a kedvenc foteljában: Theresa az ölébe ült, Ethannek úgy kellett tartania a derekát – kényelmetlen egy pozitúra.

– Kívánlak – suttogta Theresa.

– Menjünk a dolgozóba!

– Nem-nem – felelte. – Az ágyban.

Ethan felment vele a lépcsőn, át az emeleti folyosón. Lábuk alatt nyikorgott a padló.

Csókolózva botladoztak be a hálószobába, csak úgy nyalták-falták egymást. Ethan próbált a pillanatra koncentrálni, de nem tudta kiverni a fejéből a kamerák jelenlétét.

Az egyiket a fürdőszobaajtó melletti termosztátba rejtették.

A másikat a mennyezeti lámpába, és egyenesen az ágyra nézett.

Ethan habozott, felzaklatta a gondolat, és ezt Theresa is észrevette.

– Mi a baj, édes? – kérdezte tőle.

– Semmi.

Az ágy mellett álltak.

Az ablakon át látni lehetett, ahogy a város fényei felgyúlnak: az utcai lámpák, a teraszvilágítás, a csillárok.

Rákezdett egy tücsök, ciripelése beszűrődött a nyitott ablakon.

Egy békés este elengedhetetlen kelléke.

Csakhogy nem igazi. A tücskök kipusztultak. A hangot az egyik bokorba eldugott, gyufásskatulyányi hangszóró adta. Kíváncsi volt, a felesége vajon rájött-e, és hogy mennyit sejt a véres valóságból.

– Magadévá akarsz tenni egyáltalán? – kérdezte Theresa azon az ellentmondást nem tűrő hangon, amiért azonnal beleszeretett.

– Naná.

– Akkor láss munkához!

Ethan ráérősen gombolta ki Theresa szép, fehér ruháját. Igencsak kiesett a gyakorlatból, de ügyetlensége miatt volt a vetkőztetésben valami izgatóan hátborzongató. Nem olyan, mint gimnazista korában, de közel járt hozzá. Nem tudtak uralkodni magukon, még be sem jutottak a szobába, ő már harcra készen állt. Magukra akarta húzni a lepedőt, de Theresa nem engedte. Kerek perec kijelentette, hogy szeretné, ha az ablakon befúvó, hűvös szellő cirógatná a bőrét.

Jó öreg, régimódi ágy volt, és akárcsak az egész ház, recsegett-ropogott, mint a fene.

Az ágyrugók nyikorogtak, Theresa nyögdösött, Ethan pedig igyekezett a felettük kukkoló kamera képét kizárni a tudatából. Pilcher váltig állította, hogy szigorúan megtiltotta a házastársak pásztoróráinak megfigyelését. Amikor lehullottak a ruhák, a kamerákat mindig kikapcsolták.

De Ethan nem vett volna rá mérget, hogy ez tényleg így is van.

Vagy a videószobában valamelyik technikus mégiscsak nézi, ahogy megdugja az asszonyt, és Ethan pucér seggére mered, meg Theresa lába hajlatát fixírozza.

Az előző két alkalommal Ethan hamarabb élvezett el, mint Theresa, most azonban a kamerák megkeserítették az örömét. A dühöt is a javára fordította, hogy tovább tartson együttlétük.

Theresa irtózatosan nagyot élvezett, mire Ethannek eszébe jutott, hogy milyen jól össze tudnak hangolódni szex közben. Szabad utat engedett saját kielégülésének is; aztán csendben összebújtak. Jól kifulladtak, érezte, ahogy párja szíve a mellkasában lüktet. Az esti szellő egészen hidegnek tűnt, amikor Ethan izzadt testét csiklandozta. Tökéletes pillanat lett volna, ha nem tette volna tönkre a mindent átitató tudat, hogy ilyen körülmények között kell élniük.

Megszokhatja ezt egyszer annyira, hogy gátat tudjon vetni ennek az érzésnek? Eljön az a perc, amikor újra örömét lelheti a pillanatnyi béke felszínes szépségében, anélkül hogy betolakodna a mögötte bujkáló rettegés? Vajon a lakosok is így bírják ki éveken át ép ésszel?

– Nahát, ez még mindig megy nekünk! – mondta Ethan, és együtt nevettek fel.

– Legközelebb már ösztönösen fogunk egymásnak esni – búgta Theresa.

– Nem hangzik rosszul.

Oldalára fordult, és Theresa hozzásimult.

Ethan előbb gondosan meggyőződött róla, hogy csukva van-e a felesége szeme, utána pedig rámosolygott a csillárra, és beintett a kamerának.

–

Együtt főzték a vacsorát, szorosan egymás mellett aprították a zöldségeket a konyhapulton.

Az idény végével a közösségi kertben már elkezdődött a betakarítás időszaka, így a Burke házaspár hűtőjében hegyekben állt a friss zöldség és gyümölcs. Vitathatatlanul ezekben a hónapokban kerültek Wayward Pinesban a legfinomabb ételek az asztalra. Amint a leveleket megcsípi az első dér, és a hegyekből beszökik a völgybe is a hó, az ételek is katasztrofális gyorsasággal válnak mirelit kajákká. Októbertől márciusig hat hónapon keresztül csomagolt, száraz fűrészport ehettek. Theresa jó előre figyelmeztette Ethant, hogy ha decemberben beteszi a lábát a boltba, egyből olyan érzése támad majd, mintha űrhajósoknak vásárolna be – más sincs a polcokon, mint fóliába csomagolt, fémszínű áru, és a vásárlás felér egy bátorságpróbával. Ember legyen a talpán, aki ki meri ilyenkor próbálni a crème brûlée-jüket, a melegszendvicset, a sertésszűzpecsenyét vagy a homárfarkat. Theresa már meglebegtette, hogy mirelit steaket és homárt fog karácsonyra sütni.

Ben pont akkor esett be az ajtón, amikor befejezték laktató, spenót- és fodrossaláta-ágyon tálalt, hagymából, retekből és málnából készült salátájukat. A pirospozsgás kisfiú gyermeki izzadság és a természet illatát hozta magával a lakásba.

A gyerekkor és a serdülőkor közt eltelő, szempillantásig tartó kor varázsát.

Theresa odament a fiához, megpuszilta, és megkérdezte, mi történt vele aznap.

Ethan bekapcsolta az 1950-es évekből származó, kiváló állapotban megmaradt elektroncsöves rádiót. Pilcher érthetetlen módon minden lakóházba tetetett egyet.

Nem okozott gondot az adó kiválasztása, csak egyet lehetett fogni. A nap java részében csak sistergett, de időnként sugárzott egy-két beszélgetős műsort, és minden este héttől nyolcig a „Zenés vacsora Hecterrel” szólt.

Hecter Gaither előző életében viszonylag jó nevű zongorista hírében állt. Pinesban zongoraleckéket adott mindenkinek, akinek kedve volt tanulni, és minden este koncertezett a városban. Ethan felhangosította a rádiót. Hecter hangja töltötte be a teret, míg ők körülülték az asztalt.

– Jó estét, Wayward Pines! A mikrofonnál Hecter Gaither.

Az asztalfőn ülő Ethan mindenkinek szedett a salátából.

– A Steinwayem, egy Boston Baby hangversenyzongora mögül köszöntöm a kedves hallgatóságot.

Először a feleségének.

– Ma este a Goldberg-variációkat fogom eljátszani önöknek, egy eredetileg csembalóra írt Bach-darabot.

Majd a fiának.

– A mű egy áriából és az utána következő harminc variációból áll. Jó szórakozást kívánok!

Ethan magának is szedett, leült, és hallotta, amint a zongoraszék reccsen egyet a hangszóróban.

–

Vacsora után a Burke család a házilag főzött fagylalttal kiült a teraszra, a hintaszékbe.

Ettek, és hallgatták a muzsikaszót.

A szomszéd házak ablakain át kiszökött a szabadba Hecter zongorajátéka.

Az egész völgyet bejárta.

Pontos, virtuóz dallamok szálltak a magasban, a hegyormok vörhenyes fényben fürdőztek.

Késő estig kinn üldögéltek.

Fényszennyeződés híján koromfekete volt az ég, hála a légszennyezés nélkül eltelt évezrednek.

A csillagok nem pusztán fénylettek az égbolton.

Hanem szabályosan ragyogtak.

Fekete bársonyon tündöklő gyémántok.

Szemük-szájuk elállt a gyönyörűségtől.

Ethan odahajolt, és megfogta Theresa kezét.

Bach és a galaxisok.

Estére lehűlt az idő.

Amikor Hecter befejezte a darabot, odahaza az emberek megtapsolták.

A szemben levő házban egy férfi felkiáltott:

– Bravó! Bravó!

Ethan elkapta Theresa tekintetét.

Felesége szeme megtelt könnyel.

Megszólította:

– Minden rendben, drágám?

Theresa bólintott, és felszárította könnyeit.

– Csak örülök neki, hogy újra itthon vagy, velünk.

–

Ethan elmosogatott, majd felment az emeletre. Ben szobája közvetlenül a folyosó végén nyílt, az ajtaja csukva volt, csak a küszöb felett világított egy hajszálvékony fénycsík.

Ethan bekopogott.

– Gyere be!

Ben az ágyában ült, és vázlatot készített: faszénnel, csomagolópapírra.

Ethan leült a paplanra, és megkérdezte:

– Megnézhetem?

Ben felemelte mindkét kezét.

A vázlat a fiú szemszögéből ábrázolta a szobát: a falat, az asztalt, az ablakpárkányt, az ablakon át látszódó kinti fényfoltokat.

– Hát ez elképesztő! – dicsérte meg Ethan.

– Nem pont ilyennek akartam rajzolni. Az éjszaka odakint nem hasonlít erre az éjszakára.

– Nemsokára ezt is biztos el fogod találni. Nézd csak, hoztam neked egy könyvet a kávézóból.

Ben erre felkapta a fejét.

– És mi az?

– Az a címe, hogy A hobbit.

– Sosem hallottam még róla.

– Amikor annyi idős voltam, mint te, ez volt a kedvenc könyvem. Mit szólnál hozzá, ha felolvasnám neked?

– Apaaa, tudok már olvasni!

– Azt én is tudom. De évek óta nem olvastam én sem. Klassz lenne együtt belemélyednünk.

– És félelmetes?

– Vannak benne félelmetes részek. Menj csak, mosd meg a fogadat, és siess vissza!

–

Ethan felült az ágyban, a támlájának dőlt, és az éjjelilámpa mellett olvasott.

Ben az első fejezet vége előtt elaludt, és Ethan azt remélte, hogy mély barlangokról és tág üregekről álmodik. Bármi másról, csak ne Wayward Pinesról.

Ethan letette a könyvet, és eloltotta a villanyt.

Betakargatta a fiát.

Ben hátára tette a kezét.

Ezen a kerek világon semmi sem esett jobban, mint amikor érezte, hogy alvó gyermeke szuszog.

Ethan nem tudott napirendre térni afelett, hogy fia Wayward Pinesban nőtt fel. Nem hitte volna, hogy valaha megbékélne a ténnyel. Próbálta meggyőzni magát arról, hogy vannak ennek előnyei is. Itt volt például a mai este. Ha Ben a régi világban nőtt volna fel, Ethan valószínűleg egy iPhone-jához ragadt kiskölyköt talált volna, amikor bement a hálójába.

A barátaival SMS-ezne.

Tévét nézne.

Videójátékokat játszana.

Twitterezne és facebookozna.

Ethannek ezek egyáltalán nem hiányoztak. Nem szerette volna, ha a fia egy olyan világban nőtt volna fel, ahol az emberek egész nap képernyőre meresztik a szemüket. Ahol a kommunikáció klaviatúrák nyomkodásából áll, az emberiség legnagyobb öröme pedig egy új üzenet vagy e-mail okozta endorfinlöket.

Ezzel szemben azt látta, hogy kamasz fia az ágyban azzal üti el lefekvés előtt az időt, hogy rajzolgat.

Nehéz lenne ezt zokon venni.

De Ethan szívét az eljövendő évek taszították mély, mélabús szorongásba.

Mi fogja Bent inspirálni a jövőben, milyen távlati tervei lehetnek?

Tovább biztos nem tanulhat. Rendes karriert sem futhat be.

Híre-hamva sincs már a régi világnak, ahol…

Bárki lehet belőled, csak akarnod kell.