Jonathan Freedland

A szabadulóművész

Az ember, aki megszökött Auschwitzból,
és beszélt róla a világnak

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Jonathan Freedland: The Escape Artist:
The Man Who Broke Out of Auschwitz to Warn the World

Copyright © 2022 by Jonathan Freedland

Hungarian translation © Torma Péter, 2023
© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 372 8

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Tartalom

A szerző jegyzete

Térképek

Prológus

I. rész ELŐKÉSZÜLETEK

1. Csillag

2. Ötszáz birodalmi márka

3. A deportálás

4. Majdanek

II. rész A TÁBOR

5. Rabszolgák voltunk

6. Kanada

7. A végső megoldás

8. Üzlet nagyban

9. A rámpa

10. Az emlékező ember

11. Birkenau

12. „Csodálatos volt”

III. rész A SZÖKÉS

13. A szökés őrültség volt

14. Orosz leckék

15. A rejtekhely

16. Bocsásd el népemet1

17. A föld alatt

18. A menekülés

19. Át a határon

IV. rész A JEGYZŐKÖNYV

20. Feketén-fehéren

21. Isten emberei

22. Mit tehetek?

23. Értesítették Londont

24. Magyar szalámi

V. rész AZ ÁRNYÉK

25. Esküvő fegyverekkel

26. Új ország, új Anglia

27. Kanada

28. Tudok egy kiutat

29. Az üresség virágai

30. Sok volna számba venni

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bibliográfia

Névmutató

Édesapámnak,
Michael Freedlandnek (1934–2018)

Legyen áldott az emléke!

A szerző jegyzete

Tizenkilenc éves koromban elmentem a londoni Mayfairben található Curzon moziba, és megnéztem a Shoah című monumentális, kilencórás dokumentumfilmet. Nem a megszokott moziélményben volt részem. Részben a mű hossza, részben a közönség miatt. A teremben holokauszttúlélők ültek. A barátom elkövette azt a hibát, hogy pattogatott kukoricát vitt be magával a nézőtérre, de nem sokat fogyaszthatott belőle. Épp elkezdte enni, amikor a közelben ülő nő odahajolt, és nagyot sózott a combjára. A háború előtti Európa emlékével és hangjaival súlyosan terhelt akcentussal azt kérdezte tőle: „Nincs benned semmi tisztelet?”

A film mély nyomot hagyott bennem, de az egyik interjú még a többinél is nagyobb hatást gyakorolt rám. Az alanyát Rudolf Vrbának hívták. Az emberi történelem legsúlyosabb borzalmairól tett tanúvallomást, olyan borzalmakról, amelyeket a saját szemével látott, sőt ő maga is átélt. Az interjúban futólag megemlít egy egészen különleges tényt is, amely szinte teljesen egyedülállóvá emelte őt a holokauszttúlélők között. Tizenkilenc évesen, annyi idősen, amennyi én is voltam, amikor a filmet megnéztem, sikerült megszöknie Auschwitzból.

Sem a nevét, sem az arcát nem felejtettem el soha, pedig az ezután következő évek során többször is mellbe vágott, hogy mennyire kevesen hallottak róla. Aztán úgy harminc évvel az 1986-os este után egyszer csak visszataláltam Rudolf Vrbához. A post-truth és a fake news korát éltük, amikor maga az igazság állt támadás alatt – nekem pedig újra eszembe jutott az az ember, aki hajlandó volt mindent kockára tenni azért, hogy a világ értesüljön a hazugsághegy alá rejtett rettenetes igazságról.

Kutatni kezdtem Rudolf Vrba életét, megkerestem azt a maroknyi, még élő kortársát, aki ismerte, együtt dolgozott vele vagy szerette őt. Kiderült, hogy kamaszkori szerelme és első felesége, a kilencvenhárom éves Gerta az észak-londoni Muswell Hillben él egyedül. A járvány sújtotta 2020-as esztendő fél tucat nyári délutánján át üldögéltünk a kertjében, és beszélgettünk egy fiatalemberről, akit akkor még Walter Rosenbergnek hívtak, és a világról, amelyet ők ketten ismertek. Gerta átadott egy vörös színű bőröndöt, tele Rudi leveleivel, amelyek némelyikében szinte elmondhatatlan szenvedésről írt. Néhány nappal az utolsó beszélgetésünk után, amikor Gerta már a teljes történetet elmesélte, felhívott a családja, és arról értesítettek, hogy elhunyt.

Rudi második felesége, egyben özvegye, Robin New Yorkban élt. Vele is órákon át beszéltünk, amíg elmesélte annak az embernek a történetét, aki Rudolf Vrbából lett, felelevenítette az emlékeket, amelyeket rábízott, és a szerelmet, amelyen ők ketten osztoztak. Őt hallgatva, és az e könyv alapjául szolgáló hivatalos dokumentumokban, tanúvallomásokban, emlékiratokban, levelekben, kortárs és történészi beszámolókban elmerülve hamar világossá vált, hogy ez több, mint egy páratlan szökés története. Annak a története is, hogy miként képes a történelem alakítani a mindennapokat akár több nemzedékre kihatva; hogyan jelentheti az igazság és hazugság közötti különbség az élet és halál közötti különbséget is; és miként képes az ember távol tartani magától a félelmet a saját közelgő pusztulásától, még akkor is, sőt talán különösen akkor, ha az elkerülhetetlennek látszik. A fenti jelenségek a negyvenes évek Európájában teljesen életszerűek voltak. És úgy tűnik, hogy a mi korunkban új, riasztó visszhangjuk támadt.

Azt is megértettem, hogy a történet egyben arról is szól, miként lehet elviselni, ha a tűrőképessége végső határáig kényszerítik az embert; hogy miután annyi halálnak volt szemtanúja, hogyan tudja mégis visszanyerni a képességet, sőt a kedvet az élethez; és hogyan hajlíthatják egyetlen egyén, akár egy tizenéves fiú tettei ha nem is az igazság, de legalább valami reményféleség felé a történelem ívét.

Annak idején azzal a meggyőződéssel jöttem ki a moziból, hogy Rudolf Vrba nevének Anne Franké, Oskar Schindleré és Primo Levié mellett a helye, a soá krónikáinak első sorában. Lehet, hogy sosem jön el a nap, amikor majd odakerül. De az is lehet, hogy ennek a könyvnek a segítségével Rudolf Vrba végrehajt még egy utolsó szökést, és megmenekül a feledéstől.

PROLÓGUS

1944. április 7.

Több nap halogatás, több hét megszállott felkészülés, mások sikertelen próbálkozásainak többhavi és az ember lealacsonyodásának kétévi megfigyelése után végre eljött a pillanat. Ideje volt megszökni.

A két másik fogoly már a kijelölt helyen várakozott. Csak szótlanul biccentettek: gyerünk, most. Felkúsztak a gerendákra, megtalálták a nyílást, és egymás után bemásztak a résbe. Bajtársaik a helyükre tették a gerendákat a fejük fölött. Egyikük azt suttogta: „Szerencsés utat!” Aztán csönd lett és sötét.

Walter késlekedés nélkül munkához látott. Előkereste a mahorkát, az olcsó szovjet dohányt, amelyről beszéltek neki, és amelyet az utasításai szerint készítettek elő: benzinbe áztatták, majd kiszárították. Lassan nekiállt, hogy betömködje a gerendák közötti résekbe, néha ráfújt, a helyére lapogatta, és az esélyek ellenére reménykedett, hogy a szovjet hadifogolynak, aki a trükköt tanította neki, igaza volt, és a kutyák tényleg nem bírják a szagát. Arról már jó előre gondoskodtak, hogy a búvóhely körül a földet bőségesen felszórják a preparált dohánnyal, hogy az SS kutyáinak eszükbe se jusson a közelébe jönni. Ha a Vörös Hadsereg katonája okkal volt olyan magabiztos, akkor Walter és Fred pontosan addig kuporoghatott csendben és zavartalanul a farakás alatt, ameddig kellett: három napon és három éjszakán át.

Walter a karórája foszforeszkáló mutatóit nézte. Cammogott az idő. Fel akart állni és kinyújtózni, de nem tehette. Keze-lába kezdett begörcsölni, de tudta, hogy tűrnie kell, méghozzá csendben. Beszélni túl kockázatos volt. A nála hat évvel idősebb Fred egyszer megfogta a kezét, és megszorította. Walter tizenkilenc éves volt.

Mi volt ez? Léptek zaja – és egyre közeledett. Itt a vég Walter és Fred számára? Ilyen kevéssel azután, hogy belevágtak? Reflexszerűen mindketten a borotvapengékért nyúltak. Egyvalamiben világosan megegyeztek: ha elkapják őket, nem hagyják magukat kihallgatni. Ebben a földbe vájt lyukban fogják végezni: sírgödörré változtatják a búvóhelyüket.

Nem mintha az SS otthagyta volna őket. A hullájukat visszavonszolták volna a táborba. Ásóval kitámasztották vagy a bitófára akasztották volna őket, a nyakukban figyelmeztető felirattal, ahogy minden kudarcot vallott szökevényt. Trófeát csináltak volna belőlük.

Walter idegei minden eltelt másodperccel egyre inkább megfeszültek. Nagyon szűk volt a gödör. De aztán a léptek zaja, ha ugyan az volt, elhalt.

Azon a péntek estén hat órakor felvijjogott a sziréna. Vonításától reszketett a levegő, és megdermedt a vér a táborlakók ereiben, mintha ezer farkasfalka üvöltött volna egyszerre. A két fogoly elég sokszor hallotta már, olyan metsző hangja volt, hogy még az SS-katonák is befogták a fülüket. A rabok azonban minden szörnyűsége ellenére is örömmel hallgatták: azt jelentette ugyanis, hogy legalább egyikük hiányzott az esti számolásnál – talán megszökött egy fogoly Auschwitzból.

A sziréna volt a végszó. Walter és Fred a négy fő számára kiépített főhelyről átkúszott egy afféle oldalüregbe, ahol csak ketten fértek el. Ez egy újabb védelmi vonal volt: rejtekhely a rejtekhelyen belül. Befurakodtak oda, és halálos csendben feküdtek egymás mellett. Walter szinte megkönnyebbült. Legalább véget ért a várakozás, és elkezdődött a küzdelem. Mindketten egy-egy flanelcsíkot kötöttek a szájuk elé, nehogy elárulják magukat – és egymást – a köhögéssel. Semmi sem mozdult, csupán karóráik foszforeszkáló mutatói lépkedtek előre.

Nem látták, de tudták, hogy mit vált ki a szirénahang. És tudták, hogy hamarosan meg is hallják: kezdetét vette az embervadászat. Közel kétezer pár bakancs dobogott a földön, a tisztek felváltva káromkodtak és parancsokat ordítottak – szinte sikoltottak, mivel a pár nappal korábban történtek után egy újabb szökés már megalázó volna –, a kétszáz, kifejezetten erre a célra tenyésztett és kiképzett kutya habzó szájjal pusztítja el a törékeny, remegő emberéletet. Az SS minden dombhátat és völgyet átkutat; átfésülnek minden bokrot és minden árkot, Auschwitznak – a halál terjeszkedő metropoliszának – minden zugába bevilágítanak. Megkezdődött a hajsza, és három napig nem is fog véget érni.

Fred és Walter pontosan tudhatták ezt, mivel a nácik sosem tértek el a biztonsági protokolltól. A tábornak ezt a külterületét, ahol rabszolgákként dolgoztatták a foglyokat, csak nappal, munkaidőben őrizték. Szükségtelen lett volna éjjel is szemmel tartani, amikor a foglyokat visszaterelték a táborba, az áram alatt álló kerítések kettős vonala mögé. A szabály alól csupán egyetlen kivétel létezett. Ha egy fogoly hiányzott, és feltehetően szökést kísérelt meg, akkor az SS éjszakára is meghagyta a fegyveres őrszemek külső gyűrűjét, ahol minden őrtoronyban egy-egy géppuskás katona ült.

Ez hetvenkét órán át maradt így, amíg a keresés tartott. Ennek elteltével úgy vették, hogy a szökevénynek vagy szökevényeknek sikerült elmenekülniük: ezek után már a Gestapo felelőssége volt, hogy a tágabb környéket is átkutassa utánuk. A külső gyűrű őrszemeit visszarendelték, így az őrizetlenül maradt. Vagyis a náci védelmi rendszeren támadt egy rés. Nem nagy rés, de lehetséges kiútként megfelelt. Ha egy fogoly valahogy el tudott rejtőzni a külterületen a sziréna megszólalása utáni három napon és éjszakán át, miközben az SS-esek és a kutyáik átkutatták a helyet, akkor a negyedik éjszakán az őrizetlen külső táborba mászhatott át. És megszökhetett.

Walter ismerős hangot hallott. A részeges gyilkos, Buntrock Unterscharführer a közelben osztogatta parancsait balszerencsés alárendeltjeinek.

– A gerendák mögé is nézzetek be – mondta. – Használjátok a fejeteket!

Fred és Walter összehúzta magát. Az SS-esek közelebb jöttek. Bakancsok talpai dobbantak a fejük fölötti gerendákon, és finom por szitált a nyílásba. Üldözőik olyan közel jártak, hogy Walter a súlyos légzésüket is hallotta.

Aztán jöttek a kutyák, kaparták a fát, egymás után szimatolták végig a gerendákat, lihegésük hallható volt a gerendafalakon és -födémen át is. Mégiscsak tévedett volna a szovjet fogoly a speciálisan kezelt dohánnyal kapcsolatban? Vagy Walter értette félre az instrukcióit? Miért nem űzi el az állatokat a szag?

Walter ezúttal nem a borotváért, hanem a késéért nyúlt, de most nem önmaga ellen akarta fordítani a fegyverét. Érezte, hogy kalapál a szíve.

Aztán csodák csodájára a veszély elmúlt. Az SS emberei és kutyái távolodni kezdtek tőlük. A szűkös koporsóban rejtőző Fred és Walter megengedhetett magának egy mosolyt.

Megkönnyebbülésük azonban nem volt hosszú életű. Egész este, és még sokáig azon az első éjszakán, újra meg újra közeledett és távolodott a léptekkel és kutyaugatással vegyített zaj; erősödött és gyengült, hangosabb, majd halkabb lett, aztán megint hangosabb, ahogy az üldözők vissza-visszatértek a tábornak ebbe a sarkába. Walter szerette azt hinni, hogy bosszúságot hall ki az SS-esek hangjából, ahogy újra és újra átkutatták ugyanazt a területet. Eljutottak a füléig a káromkodások, miközben másodszor és harmadszor is átnézték ugyanazt a halom gerendát vagy tetőcserepet, és átfésültek egy zugot, ahol korábban már kétszer is kutakodtak.

Iszonyúan szerettek volna kinyújtózni, de alig mertek megmozdulni. Walter vágyott rá, hogy megmelengesse elgémberedett kezét és lábát, de teste a legkisebb mozdulatra is fájdalmas görcsbe rándult. Ha egyikük el is bóbiskolt, a másik ébren maradt, és feszülten figyelt, nem hall-e mozgást a közelben. Még az alvás sem hozott pihenést, csak a föld alatti üregben töltött véget nem érő jelen rémálmait: pokoli volt idelent, ám odafent még rosszabb.

Hallották a reggeli műszak kezdetét, a kényszermunka ismerős zajait. Építkezési területen voltak, ezért hamarosan gerendák puffanása, fém csengése, kutyaugatás, valamint az SS-ek és csatlósaik ordítozása verte fel a tábort. Fred és Walter minimálisra értékelte annak a kockázatát, hogy a munkások megbolygatják a farakást – a gerendákat nem tervezték használni a közeljövőben –, mégsem lehettek nyugodtak. Talán tíz óra múlt el így, majd a zaj elült, és a Kommando visszatért a barakkokba.

A két szökevény végig mozdulatlan maradt, tudták, hogy a belső táborban az SS tűvé tesz értük minden kunyhót, raktárt, mosóhelyiséget, latrinát és fészert, fenekestül felforgat minden barakkot. Természetesen erre is megvolt a bevett rendszer: egyre szűkülő körökben folytatták a keresést úgy, hogy a szimatoló kutyák a csapat közepén haladva kutatták a prédájukat. És ha elérkeztek a legkisebb kör közepére, kezdték az egészet elölről.

A nácik olyan sokszor olyan közel jártak hozzájuk, hogy Walter valóságos csodának tartotta, hogy nem kapták el őket már órákkal korábban. Fred másképp látta.

– Hülye barmok! – mondta, amikor már biztonságos volt megtörni a csendet. Talán virtusból. Ő is huszonnégy órája feküdt a gödörben étlen-szomjan, mint Walter. A szűk helyen elrejtettek némi ellátmányt: néhány kiló gondosan kiporciózott kenyeret, margarint és egy palackot tele hideg kávéval. De idegességükben egyiküknek sem volt étvágya, hogy bármihez hozzányúljanak.

Az idő valahogy végigvánszorgott a szombaton, majd elérkezett a vasárnap. Elhatározták, hogy szerencsét próbálnak. Amióta megszólaltak a szirénák, most először átmásztak a kis oldalüregből a tulajdonképpeni odú viszonylag tág terébe. Bár Walter próbálta teljesen eltömíteni a réseket a preparált dohánnyal, nem sikerült mindegyiket eldugaszolnia: valahol beszivárgott a fagyos reggeli pára.

Egészen elmerevedtek a mozdulatlanul fekvéstől. Fred nem tudta mozgatni a jobb karját, és az ujjai érzéketlenné váltak. Walter megmasszírozta társa vállát, hogy élénkítse a vérkeringést. De nem maradhattak sokáig a tágasabb helyen.

Az SS továbbra is kereste őket. Walter és Fred megdermedt, amikor mindössze néhány méterre tőlük két katona kezdett beszélgetni. Ez kora délután történt, és minden szót tisztán hallottak.

– Nem lóghattak meg – mondta az egyik német. – Még a táborban kell lenniük.

Találgatásba fogtak Fred és Walter lehetséges búvóhelyeiről. Egyikük nyilván mutatott valahová:

– Na és az a farakás?

Walter és Fred megdermedt.

– Gondolod, hogy ott bujkálnak? – kérdezte a másik hang. – Lehet, hogy kiépítettek maguknak egy kis zugot.

Az első hang tulajdonosa ezt nem tartotta valószínűnek. Tűnődve mondott ki egy nem is nagyon pontatlan számot:

– A kutyák vagy tucatszor jártak ott. Persze lehet, hogy a zsidók megtalálták a módját, hogy megzavarják a szaglásukat.

Majd rövid töprengés következett, és végül a döntés, hogy „egy próbát megér”, majd a két férfi botladozva közelítő léptei.

Walter újra megmarkolta a kését. Így tett Fred is.

A két német felmászott a rakás tetejére, és nekiállt egyesével leszedegetni a gerendákat. Lerámolták az első réteget, a másodikat, majd, némileg már erőlködve, a harmadikat és a negyediket is.

Tíz másodperc múlva már késő lett volna, de Walter életét nem először, inkább nyolcadik-kilencedik alkalommal mentette meg a szerencsés véletlen, amely ezúttal nem is időzíthetett volna jobban.

A távolból kiáltozás zaja szűrődött oda, halk, de izgatott hangok. Fred és Walter hallotta, ahogy a két ember a fejük fölött megáll a pakolásban, nyilván a fülüket hegyezték, hogy megértsék, mi történt. Eltelt egy másodperc. Még egy. Aztán az egyik német megszólalt:

– Elkapták őket. Gyere… gyorsan! – Odalent Fred és Walter feszülten figyelte, ahogy az őket kis híján felfedező két katona elsiet.

A vasárnap éjszakából hétfő reggel lett. Már folyt a visszaszámlálás, Walter az órája mutatóit figyelte, és tudta, hogy már csak egy kis ideig kell kitartaniuk…

Visszatért a reggeli műszak a szokásos lármával, emberi és állati vakkantásokkal, és ott maradt tíz órán át: kínzó lassúsággal pergett le minden egyes perce.

Végül a Kommando visszatért a barakkokba. A három nap már majdnem letelt.

Hat óra harminc perckor Walter és Fred végre meghallotta a rég áhított jelet. Hangos parancsszó harsant: Postenkette abziehen! Postenkette abziehen! Az utasítás, hogy vonják vissza a grosse Postenkettét, vagyis a külső őrláncot, az egyik toronyról szállt a másikra, majd a harmadikra, végig a lánc mentén, hangosabb lett, ahogy közelebb ért, majd távolodva elhalkult, és végül körbeért. Fred és Walter fülében ezek az elordított parancsszavak azoknak a szájából, akik rabul ejtették őket, és százezreket gyilkoltak le a népükből, valóságos muzsikaként szóltak. Ez a vereség beismerése volt az SS részéről, azt vallották be vele, hogy nem képesek megtalálni a két elveszített foglyot.

A külső gyűrű tornyait az SS-protokoll előírásainak megfelelően elhagyták az őrök, már csak a belső tábort övezte őrlánc. Walter hallotta, ahogy a katonák visszavonulnak a belső gyűrű tornyaiba. Ez volt az auschwitzi rendszer nagy hibája, a rés, amelyen át már régóta tervezték a szökést Freddel.

Kínzó késztetést éreztek, hogy minél gyorsabban elhagyják a búvóhelyüket, de visszafogták magukat. Először is az oldalüregből kellett előkúszniuk. Walternek már ettől az araszoló mozgástól is éles fájdalom hasított a karjába, lábába, törzsébe és nyakába. Az izmai merevek és hidegek voltak, első mozdulatai darabosak és bizonytalanok, mert a testének újra kellett tanulnia alapvető motoros funkcióit. Ez mindkettőjüknek időbe telt, de végül ott voltak a főüregben. Összehúzódtak és kinyújtóztak, kéz- és lábfejüket forgatták, átölelték egymást a sötétségben.

Aztán mély levegőt vettek, és nekifeszítették tenyerüket a födémet alkotó egyik gerendának, hogy felnyomják. De az meg sem mozdult. Megpróbálkoztak egy másik ponton. Ott sem jártak sikerrel. Végzetes hiba csúszott volna a tervbe? Lehet, hogy egy sírboltba zárták magukat elevenen? Ezt a lehetőséget nem gyakorolták be, nem is gondoltak rá. Azt feltételezték, hogy amint fel tudták halmozni a gerendákat, úgy le is tudják szedni őket. Csakhogy ez felülről, egyenként sokkal könnyebb. Alulról, az egész rakás súlya ellenében már jóval nehezebbnek bizonyult.

Közös erővel nekifeszültek, és a fájdalomtól nyögve sikerült mintegy két centire megemelniük az egyik gerendát. Ennyi viszont elég volt ahhoz, hogy fogást találjanak rajta. Így már félre tudták tolni. Fred mosolyogva fordult Walterhez.

– Hála istennek, hogy majdnem megtalált minket az a két német – suttogta. – Ha nem szedik le a többi gerendát, nem jutunk ki.

Tovább tartott, mint bármelyikük gondolta volna, de végre rés támadt a péntek óta otthonukként szolgáló odú tetején. Kiláttak a holdfényes égboltra.

Újra összeszedték az erejüket, és addig rángatták a gerendákat, amíg végre, iszonyú erőfeszítés árán, képesek voltak felhúzni magukat, és ki tudtak mászni. Végre sikerült. Kijutottak a földbe vájt lyukból.

De a táborból még nem. Hosszú út várt rájuk, ha azon kevés zsidó között akartak lenni, akik kijutottak Auschwitzból, és kint is maradtak. A tizenéves Walter Rosenbergnek azonban már ez is felszabadító érzés volt – bár nem egészen új. Nem ez volt ugyanis az első szökése. És nem is az utolsó.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License