Tracy Douglass

Wendy nővér álma

Judy Campbell

Gyengéd macsó

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Tracy Douglass, 2019– Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: Finding Her Forever Family (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Judy Campbell, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: Celebrity in Braxton Falls (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2014)

Fordította: Scheer Emília

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 754–755. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

- Kép: Shutterstock

ISBN 978-615-108-004-7

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Tracy Douglass

Wendy nővér álma

1. FEJEZET

– Hol a pincér? – kérdezte Wendy Smith nővér, amikor sógornőjével, Aiyanával leült egy asztalhoz a Snaggle Toothban. A pub szinte üres volt, személyzetnek sehol nyoma.

– Jó napot! – kiáltott ki végre valaki a konyhaajtóból, és idegesen vizsgálgatta Aiyana hatalmas hasát. – Mindjárt jövök.

Sógornője, aki Wendy legidősebb bátyjának, Nednek a férje volt, harminchét hetes terhes volt ikrekkel. Wendy együtt érzett vele, és ha őszinte volt, kicsit irigykedett is rá. Még akkor is, ha ezt inkább megtartotta magának.

Neki nem adatik meg, hogy gyermekei legyenek.

A pubba menni egy késői ebédre Aiyana ötlete volt, és Wendy beleegyezett. Mert ha egy éhes, terhes nő azt a pubot ajánlja, amelynek étlapján a kedvenc étele szerepel, nem lehet vitába szállni vele.

Aiyana felvette az étlapot a kopottas asztallapról, majd előre-hátra csúszott a székében, és megpróbált kényelmesen elhelyezkedni. Terhességének utolsó szakaszában azonban ez csak vágyálom volt.

– Osztozunk egy lazacos nachoson? – kérdezte Wendy az étlapra pillantva. – Úgy tűnik, van a kedvenc desszerted is, mogyoróvajas brownie. Még valamit?

– Egy adag pitocint. – Aiyana összerezzent, és megdörzsölte a hátát. – A könyvekben mindig olyan könnyűnek tűnik a terhesség, de én másképp képzelem a szórakozást.

Wendy intett a pincérnek, leadta a rendelést, és hátradőlt.

– Döntöttetek már a nevekről?

Aiyana megrázta a fejét, amikor a pincér vizet hozott nekik.

– Nem értünk rá.

Ez igaz volt. Ned épp Aiyana apjától tanulta az alapokat, hogy átvegye a családi autószerelő műhelyt. A másik két bátyja, Jim és Mike a kiegészítő feladatokat látta el, amelyeket Ned végzett, mielőtt ügyvezető lett. Wendy segített, amikor csak tudott, az Anchorage Mercyben töltött stresszes időbeosztása ellenére – ez volt a legkevesebb, amit megtehetett, miután felnevelték.

Bár még csak tízéves volt, amikor az anyja meghalt, úgy emlékezett rá, mintha tegnap történt volna.

Sóhajtott. Közeledett a harmincadik születésnapja, és ketyegett a biológiai órája – hangosabban, mint valaha.

A terhesség óriási katasztrófa lenne számára, még akkor is, ha titokban babát akart. Nehéz az élet, ha az ember jó eséllyel genetikai időzített bomba. Szegény anyját élete vége felé mindentől megfosztotta a Huntington-kór: nem tudott járni, beszélni, nyelni. Üres héja lett az életerős nőnek, aki valaha volt.

A gondolat, hogy hátrahagyjon egy férjét és gyerekeket, túl szörnyű volt ahhoz, hogy Wendy egyáltalán mérlegelje. Ezért jobb volt egyáltalán nem vállalni a kockázatot.

Természetesen ő is megvizsgáltatta magát, akárcsak előtte a fivérei. Utóbbiak már elkötelezett kapcsolatban éltek, ezért akarták tudni. Ő a teszt idején egyedülálló volt, úton a főiskolára, hogy megkezdje az ápolónői képzést. Ilyen nyomás alatt egy pozitív teszteredmény volt a legutolsó, amire szüksége volt. Úgy gondolta, majd később valamikor elkéri az eredményt. Aztán évek teltek el, és az időzítés sosem tűnt megfelelőnek.

Testvérei mind negatívak voltak. Neki ötven százalék volt az esélye, hogy örökölte a betegséget. Mivel ő volt a legfiatalabb a négy testvér közül, tudta, hogy az esélyei nem jók. Csoda lett volna, ha az ő tesztje is negatív lett volna. Most, tizenkét évvel később, még mindig nem kérte ki a teszteredményt. Már a gondolat is rémisztő volt, hogy hátralévő napjait élőhalottként töltse, rettegve minden rándulástól vagy botlástól.

Ehelyett teljes mértékben élvezte az életet. Néhány ember azt gondolhatta, menekül a problémái elől, de őt ez nem érdekelte. Egyszerűen értelmetlen volt úgy tenni, mintha lenne a számára hepiend.

A szerelem abszolút tabu volt Wendy számára. Semmi kockázat, semmi jutalom.

Semmi probléma.

Vele szemben Aiyana mélyen és lassan lélegzett, kezei szétvetett ujjakkal siklottak az asztallapon.

– Talán el kellene kezdenetek gondolkodni a neveken – jegyezte meg Wendy, felhúzva a szemöldökét. – Nem úgy tűnik, hogy sok időtök maradt.

A pincér félbeszakította őket egy tál forró nachosszal és két tányérral. Wendy felkapott egy marék sült krumplit, és a tányérjára tette – gyorsan kellett cselekednie, különben nem jut neki.

A pincér tekintete a sógornője hasáról Wendy kis halom nachosára siklott, majd vissza.

– Kér fagylaltot a desszerthez?

– Két gombócot – válaszolta Aiyana.

A pincér elment, Wendy pedig kiterítette a szalvétáját.

– Ez jó nagy adag.

– Mit számít? Már így is akkora vagyok, mint egy rozmár. – Aiyana ajka megremegett, könnyek csillogtak a szemében. Wendy szörnyen érezte magát, nem így értette. – De állandóan éhes vagyok, és Ned túlórázik, hogy felkészüljön, amikor a babák megszületnek, és nem találtam senkit, aki helyettesít az ajándékboltban, és… – Összerezzent, kezét a hasára szorította, élesen beszívva a levegőt. – Jóslófájás.

Egy pillanat múlva ismét megnyugodott, és rávetette magát a nachosra. Pillanatok alatt mindent megevett. Egy hajtásra megitta a vizét, és viking módra lecsapta a poharat az asztalra.

– Persze az anyakönyvi kivonathoz kell név – mondta aztán.

Wendy a tányérjára nézett: a maradék nachos is eltűnt.

– Hé!

Aiyana csinos arcán zavart kifejezés suhant át.

– Bocsi.

Szerencsére a pincér hozta a forró mogyoróvajas brownie-t és egy extra villát.

Wendy ügyesen témát váltott:

– Carmen azt mondja, még öt napot várunk, aztán újabb véleményezés.

Carmen Sanchez volt a bábaasszonya. Szerencsére a terhesség eddig zökkenőmentesen zajlott, így Aiyana gondozását Wendy végezhette.

– Megvan a számom a gyorshívódon – mondta. – És tudod, hogy bármikor bárhová eljuthatok, amikor a gyerekek úgy döntenek, hogy meg akarnak születni.

Aiyana felnézett a desszertből, arca rózsás volt.

– Köszönöm.

– Szívesen. – Wendy elmosolyodott.

Aiyana feltápászkodott.

– Ki kell mennem a mosdóba. Mindjárt jövök.

Könnyek fojtogatták Wendy torkát. Az ikrek közelgő születése elérzékenyítette. Minden meg fog változni. Új felelősség, új feladatok és új élet vár Nedre és Aiyanára. Míg ő a saját buborékában marad, biztonságban, védve és boldogan.

Boldog vagyok, ugye?

Áldozatokat kellett hoznia egy esetleges orvosi diagnózis miatt, de anyja halála után vigasztalhatatlan volt. A világa összeomlott, és ez megváltoztatta – visszafogottabb, felelősségteljesebb, kevésbé gondtalan lett, és kevésbé támaszkodott másokra.

És ez alig változott az elmúlt két évtizedben.

A magánélete is megszenvedte az utóbbi időben, hogy annyira elfoglalt volt. De ez nem számít – nem keres kapcsolatot. Nehéz is lenne fenntartani, ha az ember heti nyolcvan órát vagy annál is többet dolgozik.

Mégis jól érezte magát, eljárt szórakozni, olyan férfiakkal kezdett, akik nem akartak hosszú távú kapcsolatot, és mindentől óvta azt, ami megsebzett szívéből megmaradt.

És ha túl nagy lett a vágyakozás a saját gyerek, saját család után? Hamarosan ki tudja elégíteni újszülött unokahúgával és unokaöccsével. Sam pedig társaságot nyújt neki a munkahelyén.

Egyik barátnője, aki ifjúsági terapeutaként dolgozott az Anchorage Mercyben, elutazott nyaralni, és megkérdezte, segítene-e az egyik gondozottjának, aki nemrég vesztette el az édesanyját. Wendy természetesen igent mondott. Sam tizenkét éves volt, csípős nyelvű, és Wendyt saját magára emlékeztette ebben a korban. Sam apja szintén a kórházban dolgozott, de Wendy a sűrű időbeosztása miatt még nem talált időt, hogy találkozzon vele. És mivel csak rövid ideig helyettesíti a kolléganőt, nincs is rá szükség.

Élvezte a beszélgetéseket Sammel. A lány olyan volt neki, mint a húga.

Az ablakokon besütött a délutáni nap. Citromos bútortisztító és sült ételek illata terjengett. Odakint május volt: meleg, zöld és élettel teli.

Wendy mély levegőt vett, és kiélvezte a vihar előtti nyugalmat. Később műszak vár rá a sürgősségi osztályon. Irányított káosz. Ez megfelelt neki – úgy gondolta, a génjei nem érhetik utol, ha elfoglalja magát, és mindig egy lépéssel előttük jár.

– Na, itt vagyok. – Aiyana úgy ült a széke szélén, mint egy csellista.

Wendy bólintott, és az utolsó falatot is a szájába nyomta a desszertből. Nem igazán volt érzelgős típus, de egy kis része át akart venni és megtartani valamicskét ebből a csodálatos intimitásból Aiyana és Ned között, hogy elővehesse, amikor magányosnak vagy kétségbeesettnek érzi magát.

– Hogy megy a munka? – kérdezte a sógornője.

– Minden ugyanaz. Sok a méhcsípés és a sportbaleset ilyenkor.

Éppen folytatni akarta, amikor sógornője ismét mélyeket lélegzett. Wendy úgy becsülte, a fájások körülbelül hét percenként jönnek, és körülbelül harmincnyolc másodpercig tartanak.

Amint a fájások alábbhagytak, Aiyana megivott egy fél pohár vizet.

– Kiszáradtam – magyarázta, hátrafésülve hosszú fekete lófarkát.

Áltatod magad, gondolta Wendy. Ezek nem jóslófájások.

– Persze.

Egy darabig beszélgettek, majd Aiyana lecsípte az utolsó tortillachipset a tálból, és a szájába dugta. Amennyire Wendy látta, sógornője hasa magas és feszes volt. Jó. Amíg nem esik hirtelen, addig van idejük.

– Hozhatok még valamit a hölgyeknek? – jelent meg a pincér.

– Nem, köszönöm – felelte Aiyana, majd lehajtotta a fejét, és vett még egy mély lélegzetet.

Ez az összehúzódás öt perc után következett be, és negyvenöt másodpercig tartott.

Wendy felállt, és hüvelykujjával a vécé irányába bökött.

– Mindjárt jövök.

Amint becsukódott mögötte az ajtó, elővette a mobiltelefonját, és felhívta a bátyját, Nedet.

– Halló – szólalt meg a mély bariton.

– Szia, itt a húgod.

– Heló. – A háttérben egy műhely hangjai hallatszottak. – Mi a helyzet?

– Azt hiszem, vajúdik a feleséged. A fájások öt-hat percen belül jönnek, és a legutóbbi negyvenöt másodpercig tartott.

Ned hangja vidámról idegesre váltott.

– Ilyen hamar?

– Igen. Ő azt állítja, jóslófájás, és rengeteg vizet iszik. A biztonság kedvéért beviszem az Anchorage Mercybe. Majd hívlak, ha odaértünk, és találkozunk a sürgősségin.

– Ööö, oké – felelte Ned feszülten. – Milyen jó, hogy a gyerekszobát már múlt hétvégén megcsináltuk, mi?

– Igen.

Az ikrek szobája zsúfolásig teli volt játékokkal, melyeket Ned és Aiyana családja vásárolt az elmúlt hónapokban. Még egy kisautó méretű rozmárt is bepréseltek a szűk helyre.

Wendy letette a telefont, kifizette a számlát, és segített Aiyanának felállni. Sógornője arca most kipirult, hajzuhataga izzadságtól nedves volt. Wendy könnyed lazasággal kérdezte:

– Volt még egy összehúzódásod, amíg vécén voltam?

– Volt egy kis szúrásom.

– Szúrás?

– Inkább hullám.

De Wendyt nem lehetett becsapni.

– Oké – ismerte el Aiyana. – Égető, szaggató fájdalom volt, mintha valaki belenyúlt volna a gyomromba, és kicsavarta volna, mint egy vizes rongyot.

– És meddig tartott?

– Még nem szülök – erősködött Aiyana.

Wendy kivezette, és a fél háztömbnyire parkoló autóhoz irányította.

– Sétáljunk szépen lassan. Ettől jobban fogod érezni magad.

Útközben a járókelők fura pillantásokat vetettek rájuk. Különösen, amikor a sógornője hatalmas hasát szorongatta, összeszorította a fogait, és koncentráltan lélegzett be és ki. Három perc. Wendy számolta a másodperceket: harminc, negyven, ötven. Ha nem sietnek, az ikrek itt születnek meg a járdán. Most a benne lévő nővér vette át az irányítást.

– Aiyana.

– Igen?

– Itt az idő.

– Igazad van – ismerte el a sógornője, sötétbarna szemében félelem és várakozás tükröződött. – Jönnek.

Lassan, lépésről lépésre mentek az autóhoz. Hosszú éjszakának néztek elébe.

A műszak eddig egész jól ment, de dr. Thomas Farbernek még tizenkilenc óra volt hátra, ezért a végleges értékelést elhalasztotta, míg haza nem ér.

Otthon. Felhorkant. Szerény, háromszobás lakása az anchorage-i Rogers Parkban inkább hasonlított háborús övezetre, mióta Samantha, a lánya beköltözött hozzá. Nem mintha nem szerette volna, hogy vele van, épp ellenkezőleg. Csak arra számított, hogy a dolgok… másképp alakulnak közöttük.

A terapeuta itt a kórházban azt mondta, legyen türelmes, de nehéz volt, amikor ő csak azt akarta, hogy a lánya mosolyogjon, nevessen, és jól érezze magát vele és a szüleivel, akik Fairbanksben éltek. Azt akarta, hogy szeretve érezze magát. Enyhíteni akarta a szomorúságot a lány zöld szemében.

A mobiltelefonja rezgett a műtősruha zsebében. Elővette, hogy megnézze, vajon a dadustól érkezett-e üzenet, akit azért bérelt fel, hogy elhozza Samet a kórházból, és hazavigye, amikor hosszú műszakban kellett dolgoznia. A dadus késésben volt, de sebaj, addig Sam megcsinálhatja a házi feladatát az irodájában. Tom szeretett volna több időt vele tölteni, de élniük is kellett valamiből. Sam ezt megérti.

Vagy nem?

Tom lassan kifújta a levegőt, és eltette a mobiltelefonját. Bűntudat szorította össze a mellkasát. Sóhajtott, és homlokát ráncolva nézte rendetlen, kézzel írt jegyzeteit a betegaktában. Egyáltalán nem számított rá, hogy egyedülálló apuka lesz, de a világért sem cserélte volna el. Még akkor sem, ha Sam ma reggel megint azt kiabálta neki, hogy utálja.

Csak a bánat beszélt belőle. Ugye?

Kinyílt a mentőbejárat automata ajtaja, és Tom egy kisebb csoportot látott, akik elég nagy felfordulást okoztak. Egy utolsó idős terhes nő volt az, őt dr. Jake Ryder, a sürgősségi osztály vezetője kísérte, és egy magas, rövid, sötét hajú férfi, aki farmeringet viselt, a hátán „Smith Autóműhely” felirattal.

Egy nővér követte őket: Wendy Smith. Néhányszor futólag üdvözölték egymást, mióta Tom visszaköltözött Anchorage-ba. És ő az, aki foglalkozik Sammel, amíg a terapeutája szabadságon van. Tulajdonképpen rendesen be akart már mutatkozni Wendynek, de a munkája eddig megakadályozta.

A csoportot Carmen Sanchez szülésznő követte. Ma éjjel Tom volt az ügyeletes szülészorvos, de hacsak nincs komoly komplikáció, valószínűleg nem vonják be.

A csoport elsietett a nővérpult mellett, ahol Tom állt. Wendy feléje nézett, és ő nem tudta nem észrevenni hosszú fekete haját és gyönyörű sötét szemét. Formás és vékony volt, talán fél fejjel alacsonyabb nála.

Bár most épp elég dolga volt, kíváncsian követte útjukat a forgalmas sürgősségi osztályon. Beszálltak egy liftbe. Tom az előtte lévő asztalnál ülő mogorva nővérre pillantott.

– Ööö, azt hiszem, felugrom a szülészetre, hátha szükségük van segítségre.

– Mi van a többi beteglappal? – szólt utána a nővér, és a hátrahagyott akták halmára mutatott.

– Majd később megcsinálom. Hív a kötelesség.

Az ajtók kinyíltak, és szemtől szemben állt Wendyvel, aki elállta az útját.

– Pont az az ember, akit látni akartam – mondta a nővér.

Tom nem törődött a szapora pulzusával és a furcsa bizsergéssel a testében. Jó régen volt, hogy valaki örült neki. Nagyot nyelt, és belépett a kabinba.

– Mi a helyzet?

– Carmen Sanchez kereste a szülészeten.

– Ó. Értem. – Tom igyekezett a helyzetre koncentrálni, nem pedig a nőre. A flörtölés nem illik a forgatókönyvbe, bármennyire is magányos. – Másodvéleményért?

– Igen. – Félelem és aggodalom villant fel a sötét szempárban, vad elszántsággal vegyülve. Megnyomta a szülészet gombját, az ajtók bezárultak. – A sógornőmnek ikrei lesznek.

A lift egy rántással elindult.

– Már korábban be akartam mutatkozni, mert maga foglalkozik a lányommal, Sammel. – Feszengve nyújtotta a kezét. – Tom Farber.

A nő megragadta megrázta a kezét, szorítása magabiztos volt, bőre puha és meleg.

Nem mintha észrevette volna. Egyáltalán nem.

– Wendy Smith. Örülök, hogy megismerhetem.

2. FEJEZET

Wendy úgy érezte, mintha tűzgolyó robbant volna a testében. Ez a férfi egy rövid érintéssel megolvasztotta a belsejét, és olyan helyeket is lüktetésre késztetett, melyeket nem kellene bolygatnia.

Gyorsan elfojtotta a lángokat.

Szegény Aiyana odafent vár, ő meg itt epekedik egy dögös orvos után – aki Sam apja! Ez nem jó.

Tom megmozdult, a karja megérintette az övét, s a szikrák ismét végigszaladtak a testén. Wendy feszülten bámulta a fémajtót, próbált tudomást sem venni a mellette álló Adoniszról, de szánalmasan kudarcot vallott.

Végül kinyílt az ajtó.

Miközben Tom az egyik szülésznővel beszélgetett, Wendy közelebbről is szemügyre vette dr. Tom Farbert. Göndör, szőke haj arany és búzaszínekkel. Tiszta, intelligens tekintetű kék szem. Napbarnított, markánsan rajzolt arc, magas arccsontok, sötét borosta. Tekintete széles vállára és izmos karjára vándorolt. Nyilvánvalóan edz.

Carmen odasietett hozzájuk.

– Köszönöm, hogy ilyen gyorsan jött, dr. Farber. Szükségem van a véleményére.

Együtt léptek be Aiyana szobájába. A sógornője egy nagy terápiás labdán ült, és előre-hátra hintázott. Ned érzelmei az arcára voltak írva: pánik, együttérzés, várakozás és egy csipetnyi izgalom. Lehet bár kemény legény, de amikor a vajúdó feleségéről van szó, ugyanolyan ideges, mint bármely más leendő apuka.

A férfi átnyúlt Wendy mellett a kórlapért. Napbarnított, erős kar, hosszú ujjak. Sebészkéz. Úristen, milyen szexi…

Ne. Wendy megrázta a fejét, elűzve ezeket a gondolatokat. Bátorítania és irányítania kell a sógornőjét, ezért van itt. És mégis: Tom illata körülvette, citromos, fűszeres illat… olyan jó, a fene egye meg.

– Jól vagy, uuman? – kérdezte Ned a feleségétől, és megsimogatta a hátát.

Tom közelebb hajolt Wendyhez, lehelete a fülét csiklandozta.

– Mit jelent az uuman?

Wendy elmosolyodott.

– Azt, hogy „szívem”. Inupiat nyelven van, az egy inuit dialektus.

A férfi bólintott, szeme csillogott az érdeklődéstől.

– Tehát a családja őslakos.

– Igen. Legalábbis félig. Anyánk fehér volt.

– Értem. – Tom visszafordult Aiyana kórlapjához, és a homlokát ráncolta.

– Aggódnunk kell valami miatt? – kérdezte Wendy.

– Nem látok semmit. Folytathatja a munkát Carmennel, de én azért szemmel tartom.

Ahogy a férfi lezárta a beteglapot, a kezük összeért. Ismét villám cikázott át Wendyn. Kissé elhátrált a nem kívánt kísértéstől. Ez most az ikrek születéséről szól, nem pedig arról, hogy a nyálát csorgassa.

Minél hamarabb elrendezi magában, mi a fontos, és mi nem, annál jobb.

Tom visszatette a beteglapot a tartójába, és addig babrált az oldalából kilógó papírokkal és jegyzetekkel, amíg minden rendben nem volt. Így le tudta foglalni a kezét anélkül, hogy megint Wendyt súrolta volna.

A kórelőzményt átnézve látta, hogy a férj, Wendy bátyja családjában jelen van a Huntington-kór. A ritka betegségre egy pillanatig megtorpant. Nem a kismama és a babái iránti féltésből, mert látta, hogy Ned teszteredményei negatívak, így nem kell aggódniuk a betegség továbbadása miatt – hanem Wendy iránti aggodalomból.

Nem sokat tudott a betegségről, csak annyit, hogy genetikai rendellenesség, és nincs rá gyógymód. El sem tudta képzelni, milyen nehéz lehet neki együtt élni egy ilyen diagnózissal.

Miután a leendő anyuka visszajött a mosdóból, Ned segített neki kényelmesen elhelyezkedni az ágyon, majd megnyugtatóan fogta a kezét. Wendy a sógornője mögé lépett, és egy teniszlabdával dörzsölte a hátát. A leendő anyuka kissé görnyedten ült, a férje támogatta, és megmerevedett, amikor újabb összehúzódás érkezett. Gyorsabban jöttek, mint ahogy Tom megjósolta, és Carmennel pillantást váltottak. A szülésznő megkocogtatta az óráját, és megvonta a vállát. Tom bólintott, és lassan elhagyta a szobát. Ha orvosra lesz szükségük, őt hívják.

Ahogy visszament a lifttel a sürgősségi osztályra az aktahalomhoz, az agya tovább dolgozott – az ügyön és Wendyn. Mivel a beteglap szerint az apja még él, feltételezte, hogy az anyja Huntington-kórban szenvedett. Milyen ijesztő lehetett a fiatal Wendy számára, hogy ebben a bizonytalanságban kellett felnőnie!

Bár a helyzetek nagyon különbözőek voltak, a tény, hogy Wendy is elvesztette az anyját, a lányára emlékeztette. Automatikus üzemmódban dolgozott, s közben azon gondolkodott, hogyan érhetné el, hogy Sam megnyíljon, és közel engedje magához. Fájt a szíve, amikor arra gondolt, milyen távolság van közte és a lánya között, mert néhai exfelesége, Nikki őt hibáztatta minden problémájáért, és távol tartotta Samtől.

Miután visszatért Alaszkába, Tom megpróbálta tartani a kapcsolatot Sammel, de Nikki nem túl stabil életmódja megnehezítette ezt. Néhányszor Bostonba is elrepült abban a reményben, hogy láthatja a lányát, de Nikki ezt ügyesen megakadályozta.

Aztán Tom megkapta a lesújtó hírt: Nikki meghalt túladagolásban. Kábultan tért vissza a keleti partra, és sokkos állapotban találta Samet. A temetés után elhozta Anchorage-ba, és megfogadta, hogy olyan remek gyerekkort biztosít neki, amilyen az anyjának soha nem volt. Új dolgokat, új iskolát, bármit, amit csak akar. De a stresszes munkarendje és Samet ért traumák miatt a dolog enyhén szólva döcögősen alakult. A szociális munkások és a terapeuta mellett Tom látványosabb javulásra számított, de ez eddig nem következett be.

Nem sokkal ezután szüléshez hívták, és Tom örült, hogy nem lefoglalja valami.

3. FEJEZET

Wendy megpróbálta elképzelni, hogy nézhet ki a kívülállók számára, ahogy ők hárman a szülészeti osztály folyosóin bolyonganak, de úgy tűnt, hogy ez segít Aiyanának. Aiyana zenét hallgatott a fejhallgatóján, és játékosan megbokszolta Ned vállát.

– Mi az? – kérdezte a férfi.

– Te csináltad a lejátszási listát.

– Én hát – válaszolta Ned széles vigyorral.

– Köszönöm, paipiirak.

Olyan édes volt, ahogy az anyanyelvükön becézgetik egymást. Aiyana „szívem”-nek szólította a férjét, Ned pedig „babám”-nak őt.

Aztán jött egy újabb összehúzódás, Aiyana arca eltorzult, hangja remegett.

– Jön még egy.

Visszatértek a szobájába, és kényelembe helyezték magukat.

Újabb egy óra telt el, és Wendy kezdett elfáradni. Szüksége volt egy kávéra. Az órára pillantott – már majdnem hajnali négy volt. Amikor Carmen utoljára ellenőrizte, Aiyana körülbelül hat centiméterre volt kitágulva, de a magzatvize még nem folyt el.

Megbökte Nedet, aki a szobában lévő nyugágyon aludt.

– Megyek, hozok egy kis kávét. Kérsz te is?

Ned megrázta a fejét, és újra lehunyta a szemét.

Wendy belépett a kihalt büfébe, és vett egy borzalmas kávét, ami legalább egy ideig ébren tartja.

– Heló – szólalt meg mögötte egy hang a pénztárnál.

Ahogy megfordult, meglátta Tomot, kék szemei csillogtak.

– Látom, maga is. – Felemelte a csészéjét. – Folyékony energia.

A férfi ugyanolyan kimerültnek tűnt, mint amilyennek a lány érezte magát. A névtáblája kissé ferdén lógott a műtősruha mellzsebén, a haja pedig kócos volt, mintha csak most kelt volna ki az ágyból.

Ágy. Wendy akaratlanul is elképzelte meztelenül. Ó, egek… Még szerencse, hogy nem olvas a gondolataiban!

– Leüljünk egy kicsit? – kérdezte a doktor.

Wendy fontolgatta, hogy visszautasítja, de a kilátás, hogy továbbra is az emeleti falakat bámulja, nem volt túl vonzó. Néhány perc nem árthat.

– Aiyana éppen alszik, úgyhogy nem lesz gond.

Együtt sétáltak a terem hátsó részébe. Egy kétszemélyes asztalnál Tom leült vele szemben, Wendy pedig mini védőpajzsként szorongatta köztük a csészéjét.

Tom lassan kifújta a levegőt, és megdörzsölte a szemét.

– A szülészet kellemes változatosság lehet a sürgősségi osztályhoz képest.

– Igen. – Wendy alaposan szemügyre vette a férfit. Nincs gyűrű az ujján. Nem mintha érdekelné a családi állapota… – És magával mi a helyzet? Történt valami izgalmas ma este? A Smith klán legújabb tagjainak érkezésén kívül?

Tom kedvesen fanyar mosollyal megrázta a fejét.

– Nem igazán. Csak egy kicsit problémás szülés, de végül rendben ment.

– Klassz. – Wendy csendben itta a kávéját.

– Nem kéne tegeződnünk? – kérdezte Tom egy idő után. – Ha már kollégák vagyunk.

– Szívesen – válaszolta Wendy, és ismét elhallgatott, beszédtémát keresve. – Anchorage-i vagy?

– Igen. Csak az egyetemre mentem el Bostonba, de most visszajöttem. Természetesen a lányommal.

– Ó, Sam nagyszerű lány. – Wendy elmosolyodott.

– Szerintem is. Még ha ő nem is gondolja, hogy én nagyszerű vagyok. – A férfi ránézett, arckifejezése egyszerre volt meleg és óvatos. – És veled mi a helyzet?

Wendy hátradőlt.

– Nekem nincs gyerekem.

Tom halkan nevetett.

– Egyelőre, vagy soha nem is lesz?

– Soha.

– Oké. – A doktor mosolya széles vigyorrá változott. – Ez elég végérvényesen hangzik.

– Az is.

Wendy pulzusa felgyorsult, sietve felállt, hüvelykujjával a kijárat felé mutatott. El kell tűnnie innen, mielőtt a férfi arra csábítaná, hogy valami ostobaságot tegyen, például meséljen neki a Huntington-kórjáról. Ilyet sosem tett. Soha. De Tomban volt valami, ami arra késztette, hogy megnyíljon előtte. És ezért kellett elmennie.

– Nekem… vissza kell mennem az emeletre. Megnézni, hogy Ned és Aiyana jól vannak-e.

– Persze. – A férfi fürkészőn vizsgálgatta, arckifejezése áthatolhatatlan volt, aztán ő is felállt, mozdulatai simák és elegánsak voltak. – Veled megyek. Meg kell néznem néhány pácienst.

Együtt léptek ki a folyosóra.

Wendy alig nyomta meg a lift gombját, az ajtók kinyílt. A férfi jelezte, hogy ő szálljon be először. Így is tett. Aztán tapogatózott az emeletének megfelelő gomb után, kínosan érezte magát.

– Ha ez egy orvosos sorozat lenne a tévében, akkor smárolnánk az emeletek közt – viccelődött, hogy oldja a hangulatot.

Összerezzent. Mi van ebben a férfiban, amitől ilyen idiótán viselkedik?

– Ez egy ajánlat? – kérdezte Tom komolyan.

Okosabb lenne nem venni tudomást a megjegyzésről, és befogni a száját, amíg az emeletére érnek, de úgy tűnt, az agya kikapcsolt. Felvont szemöldökkel nézett a férfira.

– Akarod, hogy az legyen?

Amikor a lift éles rántással megállt, a férfi egészen közel került hozzá, és a tűz végigsöpört a testén. A tekintete az övébe fúródott, a másodpercek perceknek tűntek.

Aztán Tom hátralépett egyet, és felemelte a kezét.

– Te nyertél. Nem vagyok jó a flörtölésben.

– Mit nem mondasz. – Wendy hangja nehezebben szólt, mint szerette volna.

Tom odasétált a nővérpulthoz, Wendy pedig kis távolságból követte, és a tekintete akaratlanul is a fenekére esett. Feszes és formás, megérdemelné a valaha volt legjobb fenéknek járó díjat.

Hú.

Ekkor éles kiáltás hallatszott: egy vajúdó nő kiáltása. Tom kék szemei kitágultak, ahogy a válla fölött a lányra nézett.

– Aiyana – mondták egyszerre.

Az adrenalin felszökött Wendy ereiben. Rohant Tom után.

– Elfolyt a magzatvize – állapította meg a doktor.

– Carmen csinálta – mondta Ned, aki a felesége mellett állt, és segített neki lélegezni.

Wendy vetett egy pillantást a monitorokra: szívritmus, oxigénszint, vérnyomás – mind normális.

– Úgy tűnik, készen állunk a találkozásra az ikrekkel. – Carmen megtapogatta Aiyana hasát. – Határozottan lejjebb jöttek.

Aiyana vad morgást eresztett meg, szétvetett lábakkal állt, mint egy szumóbirkózó, csinos arca foltos volt a megerőltetéstől.

– Kezdj el nyomni – parancsolta Carmen.

Ned a felkarjánál fogva tartotta a feleségét.

– Epidurális érzéstelenítést akarok! – Aiyana zihált, amikor az összehúzódás alábbhagyott, miközben Carmen nedvszívó párnákat helyezett alá a linóleumra.

– Természetes szülést akartunk, uuman. Emlékszel? – Ned a felesége mögé lépett, készen arra, hogy szükség esetén elkapja. – Különben is, Carmen azt mondta, ahhoz már késő.

– Én… – Aiyana felnyögött, lehajtotta a fejét.

– Ez az, jól csinálod – biztatta Ned.

– Nem tudom!

– Dehogynem – szólt közbe Carmen. Aiyana kimerült pillantást vetett a szülésznőre. – Csodálatos anya leszel.

Anya.

A szó hirtelen felidézte Wendyben az anyja képét, akinek korábban elegáns mozdulatai groteszk csavarodásokká és rángásokká váltak a betegségtől. Állandóan változott a hangulata és a viselkedése. Ezért nem kérte el Wendy soha a teszteredményeit – a lehetőség miatt, hogy szörnyű halált hal, és otthagyja a családját, amikor a legnagyobb szükségük lenne rá. Ezért keresett csak rövid távú célokat, és koncentrált rájuk minden erejével, amíg el nem érte őket.

Élete első harminc évében az volt a célja, hogy minél gyorsabban átvészelje őket. A következő harminc évben, ha az égiek is úgy akarják, úgy fog élni, mintha nem lenne holnap.

Mert számára talán nincs is.

De ezzel az egyszerű szóval: anya, minden vágya újra a felszínre tört.

Hirtelen megszédült, és a mellette lévő székhez nyúlt, hogy stabilizálja magát. Elsötétült a világ. Aztán erős karok fogták meg, és a székre kormányozták.

– Semmi baj – mormolta Tom a fülébe, a hangja megnyugtató és határozott volt. Ahogy a lány leült, a férfi gyengéden a térde közé nyomta a fejét. – Mindjárt visszajövök.

Egy kis csésze vízzel tért vissza, és a kezébe nyomta.

– Igyál.

– Jól van? – kérdezte Carmen.

Ez nem történhet meg. Nem omolhat össze, amikor a családjának a legnagyobb szüksége van rá. Minden rendben van. Minden rendben…

– Mikor ettél utoljára? – Tom a vállára tette a kezét, átgyúrta megfeszült izmait, és visszahozta a jelenbe.

Wendy gondolkodott.

– Nem is tudom…

– Várj egy percet. – Tom ismét elhagyta a szobát.

Aiyana összeszorított fogain keresztül sikoltott.

– Ez az, ez az – biztatta Carmen. – Remekül csinálod.

Tom egyszer csak egy fehérjeszeletet tartott Wendy orra elé.

– Nem kérek. – Már jobban érezte magát, nem szédült annyira, a feje is tisztább volt.

– Csak egy falatot. Bízz bennem. Segíteni fog. Itt akarsz lenni velük, ugye?

Wendy szégyenkezve nézett a férfi aggódó szemébe.

– Nem hiszem el, hogy ez történik. Ápolónő vagyok.

– Velem is megtörtént már – mondta Tom, és leguggolt mellé, kezét a térdére téve. – Más, amikor olyan szül, aki közel áll hozzád.

– Tényleg? Te is kibuktál, amikor az egyik barátnődnek gyereke született?

– Nem, hanem amikor a volt feleségem meghalt, és megkaptam a lányom felügyeleti jogát. Folytatjuk itt a csevegést, vagy megeszed ezt, és odamész hozzájuk?

A fehérjeszelet íze ugyanolyan szörnyű volt, mint ahogy emlékezett, de Wendy mégis lenyelte. Végül jobban érezte magát, megitta a vizet, és felállt, érzéseit és múltját biztonságosan elrejtve. Megfogta Aiyana kezét, és azt suttogta Tomnak:

– Köszönöm.

A doktor mosolyogva az ajtókeretnek támaszkodott.

Aiyana ismét erőlködött, arca élénkvörös volt.

– Látom az első baba fejét – jelentette ki Carmen.

A következő húsz perc elrepült, az ikrek világra jöttek.

Amíg Ned az ágyba segítette feleségét, Carmen egy másik bába segítségével gondoskodott a síró csecsemőkről, aztán egyenként Aiyana mellére helyezte őket.

Amikor Wendy odanézett, látta, hogy Tom megtörli a szemét, és csendben elhagyja a szobát.

– Tökéletesek, uuman. – Ned megsimogatta a kislánya fejét. A baba a mutatóujját szorongatta.

Aiyana hitetlenkedve bámult az ikrekre, és megcsókolta a fejüket.

Wendy nem jutott szóhoz, szíve majd szétrobbant az érzelmektől. Egyszerre volt benne szeretet, vágyakozás, szomorúság és megkönnyebbülés.

– Megcsináltam. – Aiyana megsimogatta ujjával a fia arcát. A baba felnézett, apró szája összeszorult. A lánya is őt figyelte, éberen, követte a hangját.

– Igen. – Wendy a könnyein keresztül mosolygott. Aztán odahajolt unokahúgához és unokaöccséhez, és azt suttogta: – Isten hozott ezen a világon.

4. FEJEZET

Másnap Tom belépett a kórházba. Sam követte, és bosszúsnak tűnt. A doktornak eredetileg az volt a terve, hogy beugrik megnézni az ikreket, de egy telefonhívás Sam iskolájából mindent felborított. A lányát lopáson kapták a menzán, aztán elmenekült az iskola területéről. Tom elment bocsánatot kérni, és nagylelkű adományt ajánlott fel a támogatói alapjuknak.

Végigsétáltak az Anchorage Mercy sürgősségi osztályán, Tom farmerben és pólóban, Sam pedig az iskolai egyenruhájában: fehér ingben és kockás szoknyában.

– Hogy képzelted ezt? – kérdezte Tom sokadszorra, mióta elhagyták az iskolát. – Minden reggel adok pénzt ebédre, plusz zsebpénzt. És ellógni az iskolából? Mi volt a terv? El akartál bújni a hegyekben? Bajod is eshetett volna. Felfogtad ezt? Halálra rémítettél.

Sam szokásához híven figyelmen kívül hagyta őt, és átkeveredett a folyosón összegyűlt emberek között. Csak azért állt meg, hogy elővegye a mobiltelefonját a hátizsákjából, és fülhallgatóját a fülébe dugja.

Tom megragadta a vállát, és szembefordította magával.

– Hozzád beszélek, kisasszony. És ezúttal meg fogsz hallgatni.

Többen is köröttük tolongtak, és Tom rájött, hogy elállják a liftet. Bocsánatkérést mormolva irányította Samet oldalra, ahol a lány továbbra is összefont karokkal állt, és nem volt hajlandó ránézni.

Még ha együtt is érzett vele, Tomnak ki kellett mondania:

– A mai viselkedésed elfogadhatatlan volt. Tudom, hogy hiányzik az anyukád, de én mindent megteszek, amit tudok, Sam. Sajnálom, hogy elszakítottak a bostoni életedtől, és ide kellett jönnöd északra. Sajnálom, hogy olyan sokáig dolgozom, hogy eltartsam magunkat. Sajnálom.

Az emberek figyelték őket, és pusmogtak.

– Kérlek, segíts nekem. Most már egy család vagyunk. Megteszek minden tőlem telhetőt, rendben?

Persze, Sam sokat veszített, de ő tényleg igyekszik. Ha időben hazaért, este együtt vacsoráztak. Mint a minap, amikor pizzát vitt. De amint belépett az ajtón, Sam kijelentette, hogy inkább thai kaját szeretne enni. Tom elment pad thaiért, de mire visszaért, a lánya megint meggondolta magát, és hamburgert akart.

Tom frusztráltan túrt a hajába.

– Talán el kéne kísérjelek a terápiás foglalkozásokra. Vagy amikor a büfében beszélgettek. Talán az segítene, hogy jobban kommunikáljunk.