Sandro Veronesi

FEKETE SZEPTEMBER

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sandro Veronesi: Settembre nero

All rights reserved.

Copyright © 2024 La nave di Teseo editore, Milano

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla traduzione assegnato dal Ministero italiano degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale.

A könyv fordításához az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési Minisztérium nyújtott támogatást.

Fordította

Matolcsi Balázs

Fekete szeptember © Partvonal Könyvkiadó, 2025

Magyar fordítás © Matolcsi Balázs

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2025

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Krivánszky Emőke

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Csémi Judit

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-609-202-3

Manuelának

as forever is

Nem tudom folytatni. Folytatom.

SAMUEL BECKETT

Első rész

1

Ahhoz, hogy elmeséljem ezt a történetet, először is beszélnem kell a szüleimről. Akkoriban ők jelentették számomra a nyugalmat. Tizenkét éves voltam, és semmire sem emlékszem az életemben, ami annyira fontos lett volna nekem, akár csak megközelítőleg is, mint az anyám és az apám. Mondhatom, hogy biztonságban éltem, boldog gyerek voltam, és mindez nekik köszönhető. Ezért is zaklattak fel annyira azok a dolgok, amelyekről most mesélni készülök: a szüleim akkor először nem tudtak megvédeni, sőt részben ők okozták a felfordulást, amely elsodort. Először érintett meg a kendőzetlen valóság, és a valóság megperzsel, mert a világ tűz, és én ezt nem tudtam, mert addig a szüleim mindig megóvtak, akkor azonban ők maguk voltak a lángoló világ, így ha azt lehet mondani, hogy egy bizonyos naptól kezdve már nem voltam többé boldog – legalábbis nem a régi módon –, az miattuk történt.

Apám ügyvéd volt, büntetőjogász. Valójában ő volt az egyetlen védőügyvéd a községben, ahol éltünk, és amelyet, ha most megnevezek, mindenki ugyanarra fog gondolni. Vinci. De Leonardónak ehhez a történethez semmi köze. A lakóhelyemmel kapcsolatban én inkább egy másik dolgot említenék meg, ami számomra sokkal fontosabb, noha nemigen szokás emlegetni: az Arno hídjának leomlását 1966. november 17-én, néhány nappal a Firenzét és az egész régiót sújtó árvíz után. Az a hídomlás volt életem első traumája, sokkal inkább, mint maga az árvíz: a híd a folyóba süllyedt, és a lakóhelyem, a közeli falvakkal együtt, elvesztette a kapcsolatot a világgal. Az elszigeteltség több napig tartott, nem volt iskola, nem volt hittanóra, és akinek a munkája miatt muszáj volt, mint apámnak, veszélyes hegyi utakon jutott csak el Firenzébe. Azt beszélték, hogy roppant súlyos eset a híd leomlása, lévén a szerkezet alig tizenkét éves: én feleannyi idős voltam, és tizenkét év egyáltalán nem tűnt nekem kevésnek, de amikor hat évvel később jómagam zuhantam a mélybe, rájöttem, hogy tizenkét év igenis kevés. Ezért emlékszem tehát olyan jól az árvíz idejére és a híd összeomlására: egyidősek voltunk, amikor leromboltak minket, a hidat a természet, engem az emberek, és ez egy olyan életkor, amelyben bizonyos dolgoknak nem volna szabad megtörténnie, sem hidakkal, sem emberekkel. Túl korai.

Apám, ahogy mondtam, védőügyvédként dolgozott, volt egy kis irodája Vinciben és egy nagyobb Firenzében, közösen a társával, egy bizonyos Ciarnesével. Amennyire én tudtam, ártatlan embereket védett: azt, hogy ártatlanok voltak, az a tény garantálta, hogy apám védte őket. Jó ember volt, életvidám és az akkori ideál szerint szép is: vékony alkat, beesett arc, erős kar. Gyönyörű fekete haja volt, mint egy fríz ló szőre, sötét szeme csupa fény, nagy, vörös ajka mintha mosolygásra termett volna. Szenvedélye volt a sport: habár a testalkata nem igazolta, azt állította, hogy fiatalon rögbizett, dzsúdózott (ő japán birkózásnak hívta) és karatézott. Lehetetlen volt ellenőrizni. Szinte betegesen imádta a tengert és a vitorlázást, minden szabadidejét a hajónak szentelte, mellyel nyaranta élvezettel szelte a habokat. Az általam elmesélt események idején egy Tivatù nevű, fából készült, A osztályú hajója volt, amely végtelenül sok törődést igényelt, és emlékszem, némi gyötrelemmel, a téli vasárnapokra, amikor magával vitt Fiumettóba, hogy lecsiszolja a hajótestet, megjavítsa a repedéseket, festegesse, lakkozza, ápolgassa és dédelgesse a hajót, mintha egy kisgyerek volna – mintha én volnék. Tulajdonképpen szerette az összes hajót, de különösen az orrtőkés, apróbb, gyors hajókat, amelyeket lehetett húzni a homokban. Néha részt vett regattákon is, ilyenkor Gianfrancóval, a Stella strand – nyaralásaink helyszíne – tulajdonosával és a testvérével, Giuseppével álltak a rajthoz. Sosem nyertek: otthon, a nappali könyvespolcán három kupa állt, egy nagyobb és két kisebb. A Happy Day elnevezésű regatta három különböző kiírásából származtak: 2. helyezett, 1967, hirdette a tábla a nagyobb kupán, míg a kisebbeket két harmadik helyezésért kapták, 1966-ban és 1968-ban. Ezekből az ereklyékből azt szűrtem le, hogy apám, Gianfranco és Giuseppe jó csapat voltak, de aztán az évek múlásával túl nagy falatnak bizonyult számukra a versenyzés. Hallottam, hogy jól csengő neveket emlegetnek – Capio, Straulino – melyekre rábukkantam a Sportbajnokok gyűjtőalbum matricái között is, és azt hittem, hogy ők győzték le apámékat a regattákon. De nem, ők apám bálványai voltak, és a regatták, melyeken 1968 után még a vigaszágat sem sikerült soha megnyernie, kisebb amatőr versenyek lehettek, melyeket a hozzá hasonló megszállottak számára rendeztek. Valójában a regattákon elért helyezése sokkal jobban érdekelt engem, mint őt, merthogy apámra ez a szó illett: amatőr. A munkája kivételével mindenben dilettáns volt, a szó etimológiai értelmében: a dilettáns a latin delicere igéből származik, ami azt jelenti, hogy csábít, vonz, gyönyörködtet. Apámat fűtötte a jelenlét öröme, az amatőrök ragályos szenvedélye, a rájuk jellemző könnyedség, nemes lelkület, és a felszínesség, a könnyelműség, a rögtönzés, ami időnként meggondolatlanságba csaphatott át. Fontos ezt szem előtt tartani.

Anyámnak vörös haja volt – valamiféle leírhatatlan vörös, higgyétek el nekem, ez a szín csak az ő fején létezett. Ír volt. Gyerekként jött Olaszországba a családjával, igazából sosem derült ki, miért. Üzleti okokról szólt a fáma: az apja gumiszármazékok importőre volt, és a családjával együtt költözött Dublinból Firenzébe, közvetlenül a háború után, 1946-ban, amikor anyám tizenegy éves volt. Nagyapámék tizenhárom évvel később tértek vissza Írországba, de anyám akkor már jegyben járt apámmal, ezért nem ment velük. Valami perpatvar lehetett abban az időszakban a családjában, hiszen alig egy hónappal azután, hogy az apja hazatért, anyám hozzáment apámhoz, 1959. szeptember 25-én, szinte titokban, násznép nélkül, és alig hat hónappal később, 1960. március 12-én megszülettem. Nem nehéz rálelni a viszály okára, tekintve, hogy anyám családja a bigottság határát súrolóan katolikus volt.

Szép nő volt a mama, és puritán életmódja ellenére (csöndes volt, hétköznapi ruhákat viselt, nem dolgozott, nem volt jogosítványa, nem élt világi életet) csodálatos hajszíne ellenállhatatlan csábítással ért fel azokon a helyeken, ahol a napjait töltötte – nevezetesen: Vinciben az iskolaév alatt és Fiumettóban a nyári hónapokban. Valóságos kiáltás volt az a haj, és én is hallottam: „Hé, nézzetek rám! És ne csak a hajamat nézzétek, ha már itt vagytok, nézzétek a smaragdzöld szememet, nézzétek a bőrömet, amely olyan fehér, mint a magnólia virága, nézzétek az ezernyi szeplőt, melyek előjönnek, amint elkap egy napsugár! Még soha nem láttatok ehhez foghatót!” Ami igaz is volt: utazni kellett ahhoz, hogy az ember olyan nőket lásson, mint a mama, de akkoriban kevesen utaztak, legalábbis a mi vidékünkön, és egy olyan nő, mint ő, igazi látványosságot jelentett. Másrészről, ugyanez a felhívás szította fel apám szenvedélyét is: előszeretettel ismételgette a barátainak, hogy azonnal elvesztette a fejét, amikor meglátta azt a hajkoronát, melynek „olyan a színe, mint egy májusi hajnalnak Cornwallban – mondta – hat és fél hét között”. Mivel sosem járt Cornwallban, mindig azt hittem, hogy ez egy idézet, már csak azért is, mert apám nem volt különösebben költői alkat: de bármennyire is kerestem az évek során, sosem találtam meg az eredetit, így aztán lehet, hogy tényleg ő találta ki. Ezt a hipotézist alátámasztja az a tény, hogy apám sokáig azt hitte, hogy Cornwall Írországban van. Az biztos, hogy anyámra ez a mondat nagy hatással volt, lehetett látni a mosolyán, mely szétolvadt az arcán, valahányszor apám elismételte.

Anyámat tehát sokan megnézték, sokan elképzelték – és hogy pontosan miket képzeltek, azt nem nehéz elképzelni. De volt valami, amit senki sem képzelt, és amit az egész világon csak én tudtam: anyám belsejében oroszlánok bömböltek.

2

Abban az évben még a nyár előtt megkezdődtek a változások. Nem annyira az életemben, ami ugyanolyan maradt: a változások bennem történtek. A hajam például, amely mindig is egyenes volt, elkezdett göndörödni. Nehezen szoktam meg, mert addig mindig egyszerűen oldalra fésültem, és már kész is volt a frizurám. Ám egy bizonyos pillanattól kezdve a hajam önállósította magát, kedvére hullámzott, tekergőzött, örvénylett a fejemen. Próbáltam kiegyenesíteni kefével, szárítás közben, de hiába. Rövidebbre nyírattam, és egy ideig gyakrabban vágattam, abban a reményben, hogy ami visszanő, az újra engedelmeskedik majd nekem, de ez a próbálkozás is kudarcot vallott – azonban két nem várt mellékhatást produkált: az első, hogy télen a fedetlen tarkóm és fülem miatt kétszer is elkaptam az influenzát; a második, hogy felfedeztem a pornóújságokat, amelyeket a fodrász a pult alatt tartott. Apám borbélya volt és Renzónak hívták, pontosabban úgy hívtuk, hogy a borbély Renzo, hogy megkülönböztessük a sofőr Renzótól, aki időnként elvitte apámat Rómába, a tárgyalásokra a Semmítőszéken (nem tudtam, mi lehet az a Semmítőszék, de gyakran emlegették, és a hangzása után veszélyes helynek képzeltem).

A fodrászat a főtéren volt, és észrevettem, hogy amikor anyám otthagyott (soha nem várt meg), Renzo sietve elrejtett néhány magazint a pult alá, amelyen a pénztárgépet tartotta. Néha azonban valamelyik vendég éppen lapozgatta az egyiket, és azt borbély Renzo nem tudta eldugni, így a tükrök elhelyezkedésének köszönhetően én is megleshettem néhány képet. Meztelen nők. A felfedezés – világos, tiszta és számomra teljesen új – vágyat szült: de nem a képeken lévő nők iránt, hanem maguk a képek iránt, hogy nyugodtan nézegethessem őket, ahogy a többi vendég, és ahogyan én szoktam nézegetni a matricás albumokat. Így hát, a fürtök elleni háború ürügyén, egyre gyakrabban kértem meg anyámat, hogy vigyen el fodrászhoz, és az egyik ilyen látogatás alkalmával bekövetkezett a remélt esemény: borbély Renzo végzett az előző vendéggel, még váltott vele néhány szót, aztán a vendég fizetett és távozott, és Renzo még nem rakta rám a fodrászköpenyt, amikor beszóltak neki, hogy mindjárt megbüntetik a rendőrök, mert tilosban parkol a 600-asával – ezért aztán kirohant, és egyedül hagyott engem az üzletben. Több se kellett nekem, felpattantam a székből, a pulthoz rohantam, felkaptam a magazinokat, és lapozgatni kezdtem őket a pénztárgép mögött: Men, Playmen, ABC – de nem csillapodott a szokásos vágyam, hogy kedvemre nézegethessem őket, merthogy közben az üvegajtót is szemmel kellett tartanom, hogy időben visszatérhessek a helyemre, még mielőtt a borbély visszajön. Nem könnyű megmagyarázni, de a pornográfiával való első találkozás egy újabb vágyat ébresztett bennem a pornográfia iránt, amit a pornográfia nem tudott kielégíteni, és ez a rövidzárlat betett nekem – pornográf képeket nézni és vágyakozni arra, hogy pornográf képeket nézhessek –, és előidézte a mulasztást, ami azt a délutánt életem első katasztrófájává változtatta. Merthogy észrevétlenül elkalandozott a figyelmem az ajtóról, amely hirtelen kinyílt, csilingelt a csengettyű, és borbély Renzo visszatért, újra ott volt az üzletben, előttem – de én nem a székben ültem, ahol hagyott, hanem a pult mögött álltam, kezemben a pornómagazinokkal. Túl sok volt nekem ez egyszerre, és a csengettyű máris újra megszólalt, mert ismét kinyílt az ajtó, mivelhogy én, anélkül, hogy végiggondoltam volna, kiviharzottam az üzletből és elszaladtam. Futottam, futottam lélekszakadva, messze attól a borzalomtól, kikapcsolt az agyam, csak rohantam, mintha a menekülésemmel kitörölhetném azt, amin azon a helyen rajtakaptak. Cikáztam a központ sikátoraiban, gondolkodás nélkül, azzal az egyetlen céllal, hogy lerázzam borbély Renzót, ha esetleg a nyomomban volna. Jó sokáig futottam, és amikor megálltam, hogy kifújjam magam, rájöttem, hogy borbély Renzo nem követ. Megmenekültem – de nem tudtam, hol vagyok.

Vinci központja nyúlfarknyi volt, és én jól ismertem, mert a szüleim megengedték, hogy bejárjak nélkülük a barátaimmal, de most, ahogy körülnéztem, idegennek láttam. Aztán lassan újra működni kezdett az agyam, felismertem a boltokat és a kapukat, rájöttem, hogy hol vagyok, és mindenekelőtt ráeszméltem, hogy meg kell találnom anyámat, mielőtt visszamegy értem a fodrászatba. Sokszor eszembe jutott azóta az a délután, ahogyan anyámat kerestem. Soha senki mást nem kerestem ilyen kétségbeesett, vak vágyakozással – és azt hiszem, anyámat sem kereste így soha senki más.

Loris cukrászdájában találtam rá. Éppen egy marron glacét evett, előtte a kistányéron egy hegynyi üres bonbonkapszli – egészen pontosan tizenegy: félig autista vagyok, és abban a pillanatban, amikor a szemem meglátta, az agyam megszámolta őket. Meglepetésként ért, mert otthon, amikor megengedte magának, ami ritkán fordult elő, mindig csak egyet evett, legföljebb kettőt. Annyira zavarba jött, amikor látta, hogy berontok a cukrászdába és rajtakapom a marronglacé-habzsoláson, hogy igazán könnyen meg tudtam neki magyarázni a dolgot: borbély Renzónak gondja akadt a kocsijával, el kellett rohannia, én pedig inkább eljöttem, mint hogy az üzletben maradjak egyedül. Jól tettem, mondta, és hazavitt, további kérdezősködés nélkül, sőt még ő szabadkozott, kéretlenül, a tizenkét elpusztított marron glacéval kapcsolatban – különböző márkájúak voltak, és Loris megkérte, hogy kóstolja meg őket, és állapítsa meg, melyik a legjobb. Aztán, már otthon, közölte, hogy másnap visszavisz a fodrászhoz – és akkor, szembesülve azzal a kilátással, hogy csak egyetlen nappal sikerült késleltetnem azt a sorscsapást, amelytől épp csak megmenekültem, az elmémnek sikerült megtennie azt a lépést, amit addig nem volt hajlandó. Nem, feleltem anyámnak, úgyis kiderült már, hogy fölösleges levágni a hajamat: nem harcolok tovább, hagyom, hogy göndörödjön, mert nyilvánvalóan ez van a véremben. Úgy tűnt, anyám megkönnyebbült a döntésemtől, mintha már régóta várt volna erre, és nem vitt el borbély Renzóhoz, én meg elfogadtam a göndör fürtöket, melyek a következő hónapokban örökre megváltoztatták a kinézetemet. A jövőre nézve maradt azért egy kis árnyék, tekintve, hogy előbb-utóbb mégis vissza kell majd mennem levágatni a hajamat, de egyelőre nem aggódtam emiatt, és azt sem gondoltam, hogy a sors megment majd a szégyentől, hogy viszontlássam borbély Renzót.

Március elején, közel a születésnapomhoz, egy újabb változás lepett meg, amit az apámtól kapott ajándékok okoztak. Korábban minden évben a születésnapomra apám elvitt a település egyetlen játékboltjába, a Capecchibe – a tulaj neve volt Capecchi –, ahol kiválaszthattam az ajándékomat: játék autók, legó, matchboxpályák, kisvonatok: az a bolt valóságos legenda volt számomra, ott töltöttem életem legszebb délutánjait. Abban az évben azonban apám azt mondta, hogy már nagy vagyok, nem visz el a Capecchibe, és két „nagyfiús” ajándékot ad: egy lemezjátszót és előfizetést a Linus magazinra. Amikor mindezt közölte velem, nehéz volt lepleznem a csalódottságomat, hiszen már hónapok óta vártam a látogatást a Capecchibe, és világos elképzelésem volt arról is, hogy mit viszek majd haza. Nem ez volt az első alkalom, hogy nem játékot kaptam ajándékba – néhány hónappal korábban kaptam egy Grundig Micro Boy 300-as tranzisztoros rádiót, melyen végre nyugodtan hallgathattam a meccseket –, de karácsonykor és a születésnapomon sosem történt meg korábban: most viszont igen, és én ezt tisztességtelennek tartottam. Másrészt viszont, azon túl, hogy végül anyám, akinek a felnőtté válásról másféle elképzelései voltak, elvitt a Capecchibe, apám mindkét ajándéka, legnagyobb meglepetésemre, igazán elnyerte a tetszésemet, és feltárta előttem a szórakozás egy teljesen új módját.

A Linus nagy előrelépés volt a Topolino és a Tiramolla képregényújságokhoz képest, melyeket akkoriban olvastam: mindenekelőtt megismertem a Peanutsot, és azonnal lelkes rajongójává váltam, aztán jött B.C., Beetle Bailey, The Wizard of ID, Dropouts és végül, az utolsó oldalakon, Valentina és Paulette-történetek, melyek szemet szúrtak a meztelen nőket ábrázoló képek miatt. Persze csak rajzok voltak, így gond nélkül megnézhettem őket, noha ugyanúgy hatottak rám, mint a fényképek.

A lemezjátszó viszont szó szerint bevezetett egy másik világba. Már maga a készülék is nagyon különbözött a játékoktól: világoskék volt, tömör, nehéz, felnőttes hangokat adott ki, amelyek teljesen mások voltak, mint az addigi tárgyaim hangjai. De látszólagos szilárdsága ellenére roppant gondosságot igényelt, ami azt sugallta, hogy mégiscsak kényes dolog, mint apám fényképezőgépe: nem eshet le, nem ázhat el, nem állhat a homokban, a hideg árt neki, a meleg árt neki. Ez volt az első ilyesféle dolog, amit rám bíztak, de mindenekelőtt a funkciója tett engem nagyfiúvá: én dönthettem el, hogy milyen zenét hallgatok, nem pedig a tévé vagy a rádió, vagy mások, akik kiválasztották a számokat a zenegépben. Nagy különbség. Csakhogy lemezek kellettek hozzá, és nálunk 45-ös fordulatszámú lemezek – csak azokat tudta lejátszani a szerkentyű – nem voltak. Ezért a lemezjátszó mellé kaptam egy 45-ös lemezt is, melyről szeretnék most bővebben szólni, mert sokat elmond apámról. A tájékozatlanságáról és az intuíciójáról; a felszínességéről és a pragmatizmusáról; a mindenféle divattól való távolságtartásáról, de egyben az ugyanezen divatokba vetett bizalmáról; a szerencséjéről, a büszkeségéről, a naivitásáról, arról, hogy sosem félt olyasmit tenni, ami kínosan érinthette; a jelentéktelenségéről és arról a képességéről, hogy bármivel meg tudott birkózni – mindent elmond arról, amire akkor gondoltam, amikor dilettánsnak neveztem. A lemezt a borító szerint „The Incredible Jimmy Smith”-ként szereplő zenész készítette, és a címe The Cat volt: később rájöttem, hogy kezdésnek Jimmy Smith egyáltalán nem rossz választás, de persze akkoriban még fogalmam sem volt róla, hogy kicsoda, csakhogy – és ez a legszebb az egészben – apám se tudta. Csak azért választotta ki, találomra, mert a borítón, egy fekete macska pofája fölött, az állt, nagybetűkkel: „A FIATALOKNAK RÁDIÓMŰSOR FŐCÍMDALA”. A zene világával kapcsolatos boldog tudatlanságában az a tény, hogy egy dal történetesen főcímdala egy rádióműsornak, amelyről semmit sem tud, de amelynek címében a „fiatalok” szó szerepel, elég hitelességet kölcsönzött a lemeznek ahhoz, hogy a fiának ajándékozza. 1972-t írtunk, elég lett volna megkérdeznie az eladót, aki elmondta volna neki, hogy csak az utóbbi hónapokban jó néhány fergeteges, minden igényt kielégítő 45-ös lemez jelent meg. Különben meg, ha tényleg a műsor dalát akarta volna nekem ajándékozni, az eladó nyilván közölte volna vele, hogy a The Cat már egy ideje nem az, mert időközben többször is megváltoztatták a főcímdalt: de apám nem volt az a típus, aki megkérdezi az eladót, hogy milyen ajándékot adjon a fiának, és nem engedte, hogy a világ pedáns bonyolultsága megrontsa az általa meghatározott egyszerű kritériumot, ezért aztán bármiféle bizonytalanság nélkül ajándékozta nekem azt a lemezt a lemezjátszóval együtt, sőt ünnepélyesen hangoztatta, mind a kritériumot, mind annak egyenes következményét, miszerint egyesíti apát és fiát a lemez első meghallgatásában, hogy együtt derítsük ki, miféle zene is ez valójában. Meghagyta nekem a megtiszteltetést, hogy behelyezzem a lemezt a nyílásba és belökjem a szerkentyű hasába – klakk –, majd elmerülten hallgatta a dalt: virtuóz dallamok áradata volt Hammond-orgonán, ami miatt Jimmy Smith máig emlékezetes. Apámat legalább annyira meglepték a hallottak, mint engem, de rezzenéstelen, elmélkedő arccal hallgatta végig a számot, időnként bólogatva, mint egy igazi szakértő. Abban a pillanatban egy olyan apa volt, aki teljes mértékben ura a helyzetnek, de utólag, tudván mindazt, ami utána következett, mindig megráz ez az emlék. Merthogy valójában nem volt ura semminek, akkor sem, csak egy gally volt a szélben, mint mindig, és szorította a vállamat, anélkül, hogy a legcsekélyebb fogalma lett volna arról, hogy mivel kell majd szembenéznie. Ezúttal beletrafált: a The Cat remek kapunak bizonyult az akkori idők zenéjéhez, de világos volt, hogy ha így, ilyen könnyedséggel viselkedik, előbb-utóbb hibát követ el, és drágán megfizet érte.