I. rész

1. nap

Július 3-án volt az első napom a PerecPontban. Mivel az érettségi óta eltelt időben szinte mindennap hajnalig sorozatokat néztem, nem ment könnyen a korai elalvás. Attól félve, hogy elkések az első munkanapomon, beállítottam az ébresztőt, de végül nem volt rá szükség, mert amikor reggel hétkor megszólalt, én már vagy félórája ébren voltam, és hanyatt fekve magam fölé tartottam a telefonomat, amin a Gödöllői Állatpark oldalán talált színes térképet nézegettem, külön-külön ráközelítve a helyszínekre. A kezemben tartott készüléken megszólaló felesleges ébresztőt azonnal kiütöttem, és bezárva az oldalt felkeltem az ágyból, hogy elkészüljek.

Eredetileg a Balatonnál meghirdetett nyári munkára jelentkeztem, ami azért is lett volna jó, mert szállással együtt járt, és akkor az egész júliust és augusztust ott tölthettem volna, de azt az állást az utolsó pillanatban valaki más kapta meg helyettem, így a közvetítő S. O. S. megpróbált nekem valami alternatívát keresni. És talált is. Ráadásul olyat, amivel minden stimmelt. Ugyanannyi munkanap, ugyanolyan időbeosztás, ugyanannyi pénz, és szinte ugyanúgy vendéglátós munkakör. Csak a helyszín volt más. A Balaton helyett egy állatpark Gödöllőn. Oda kell majd ki-HÉV-eznem mindennap.

Indulás előtt a konyhába mentem, ahol lábujjhegyen nyújtózkodva kivettem a termoszomat a szekrényből, és áttöltöttem bele az elkészített mandulatejes kávémat, miközben anyu jelent meg az ajtóban.

– Máris indulsz? – kérdezte.

– Igen – feleltem. – Az első napon kilencre oda kell érnem.

– Értem – bólintott. – Biztos, hogy ne vigyen el valamelyikünk? – ajánlotta fel, mire a termosz tetejét szorosan a pohárra csavarva felé pillantottam.

– Messze van.

– Akkor legalább a HÉV-ig – alkudozott.

– Az meg közel – szóltam, utalva arra, hogy a tőlünk pár percre lévő Örsre teljesen felesleges elvinnie kocsival. Anyu, beismerve, hogy igazam van, félreállt az ajtóból, hogy kiengedjen, én pedig a termoszomat felkapva a konyhapultról kimentem a bejárathoz. Az előszobaszekrényre ülve felvettem a cipőmet, aztán a vállamra vettem a táskámat, és a zsebemből kivett fülhallgatózsinórt bogozva fordultam vissza a szüleimhez, akik sok sikert kívántak a napomhoz. Elköszönve tőlük bedugtam a fülhallgatót a fülembe, és leszaladtam a lépcsőn a földszintig, ahol kitárva a kaput kiléptem a házból.

A HÉV kicsivel több mint fél óra alatt kivitt Gödöllőre. A szerelvényen alig voltak a júliusi reggeli órában, így bármelyik helyet választhattam, szinte mind szabad volt. Az ablak mellé beülve zenét hallgattam az utazás alatt, és a telefonomon megnyitott állatpark térképével ismerkedtem. Csak az állomásoknál emeltem fel a tekintetemet, hogy a peronon lévő táblákat leolvasva megnézzem, hol vagyunk, aztán már vissza is fordultam a telefonomhoz, miközben a HÉV-en megállóról megállóra kevesebben lettek, ahogy kifelé tartottunk.

Amikor nekem kellett leszállnom, már tényleg csak pár ember volt a kocsiban, én pedig nem tudva, hogy milyen messze van a következő állomás, idő előtt felálltam, és megkapaszkodva beálltam az ajtó elé, ahol ide-oda dőltem menet közben, mialatt a lassuló szerelvény ablakán néztem ki.

Amikor leszálltam, a peronon állva megvártam, hogy elmenjen a HÉV a következő állomás felé, majd elindultam az elcsendesedett környéken.

A nagyjából tízperces úton a magas, sűrű lombú fák árnyéka alatt sétáltam a járdán, elhaladva a nyilak és táblák mellett, amelyek mind az állatpark irányába mutattak, amikor pedig a kerítéshez értem, még a fülemben halkan szóló zenén át is meghallottam odabentről a jellegzetes hangokat. Soha nem voltam még a Gödöllői Állatparkban, az interjúm Zoomon zajlott, így az első munkanapomon kellett felfedeznem a terepet. A fülemből kivéve a fülhallgatót követtem a magas fákkal szegélyezett kerítést, ami a bejárathoz vezetett. Mivel a park még zárva volt, senki nem állt a jegypénztárnál, úgyhogy zavartalanul végigszlalomoztam a tömegterelő korlátokon, ami a sort hivatott rendezni, és megtoltam a derékmagasságig érő beengedőkaput, de nem mozdult. A park zárva volt.

– Segíthetek? – kérdezte a portáról kilépő idős, bajuszos férfi.

– Ööö… Igen – bólintottam, elengedve a kaput. – A mai napon kezdek a PerecPontnál, kilenc órára van megbeszélve Melindával – magyaráztam, mire a portás feltette a kezét, jelezve, hogy mindent ért, és odalépve a kapuhoz belülről meghúzta, amitől kattogva forogni kezdett, szabaddá téve a bemenetelt.

Amikor átjutottam rajta, megköszöntem a portás segítségét, aztán előresétálva megálltam az útelágazásnál, és a napszemüvegemet feltolva a fejemre ránéztem a kiállított táblára, ami ugyanazt a térképet ábrázolta, ami a honlapon is szerepelt. Csak nagyban.

A térkép felső sarkában jelzett PerecPonthoz a legegyszerűbben jobbra indulva lehetett eljutni, így a kiépített úton arra fordulva kezdtem sétálni.

Még volt negyedórám kilencig, így nem rohantam, hanem ráérősen szemlélődtem a még zárva tartó parkban, ahol mérhetetlenül nagy volt a nyugalom. A csukott ajándékbolt előtt elhaladva a fákkal övezett ösvényen elhaladtam a majmok mellett, ahol a személyzet éppen takarította a helyüket. Amikor a dolgozók meghallották, hogy valaki jön, odafordultak, aztán intettek felém köszönés gyanánt, én pedig visszaintettem, majd továbbmentem az úton. A térképen jelzett fagyispult még szintén zárva volt, a napernyő leengedve állt a lezárt hűtőnél, így elsétáltam mellette, aztán a rókák kifutójához érve megálltam egy pillanatra. A park a nyitásra készült, a takarítók és gondozók még zavartalanul ellátták az állatokat a nyugodt időszakban azelőtt, hogy a látogatók ellepnék a helyet. A rókáktól továbbmenve az ösvény egy elágazáshoz érkezett, ahol tábla jelezte, hogy mi merre van. Azt mutatta, hogy balra levágva az utat a hattyúk és flamingók között vezet az út, felfelé haladva pedig körbejárható a flamingókert. Plusz ott található a PerecPont is. Nekem arra kellett továbbmennem, úgyhogy követtem az állatpark ösvényének kanyarulatát, ahol bal oldalon megjelent a flamingók parkja, jobbra pedig az éles kanyaron túl ott állt a fák alatt egy kis fapult, aminek elején egy nagy méretű perec logó jelezte, hogy mit lehet ott kapni.

Melinda, a PerecPont tulajdonosa már ott volt, és a pultnak támaszkodva telefonált. Meglátva, hogy érkezem, mosolyogva feltette a mutatóujját, jelezve, hogy kér egy pillanatot, én pedig egy „hogyne, persze” bólintással reagáltam, és amíg beszélt, odasétáltam a flamingókhoz.

A fakerítésre támasztva az alkaromat a rózsaszín flamingókat figyeltem a kisebb kerti tavakkal, patakokkal és növényekkel kialakított területen, miközben Melinda befejezte a beszélgetést.

– Elnézést, Zoé, itt vagyok – szólt oda hozzám, mire elindultam a pult felé, ahol Melinda üdvözlésre nyújtott kézzel várt. Még nem találkoztunk személyesen, csak az online állásinterjún, amikor egy rövid beszélgetést követően megkaptam tőle a nyári munkát. – Hogy tetszik? Jártál már itt? – kérdezte lelkesen körbefordulva.

– Nem, még nem – feleltem, miközben én is körbepillantottam. – De nagyon szép – szóltam. – És nyugodt – tettem hozzá a csendre utalva, amit csak a természet hangjai törtek meg egy-egy neszezéssel, állati vinnyogással, vagy éppen a lombok zizegésével.

– Az biztos – értett egyet. – Honnan jársz? – nézett rám fürkészőn.

– Zugló – feleltem.

– Akkor könnyű idejutnod.

– Igen, csak HÉV-vel – bólintottam.

– Szuper – mosolygott rám. – Holnaptól egyébként elég kilenc negyvenötre jönnöd, mára azért hívtalak hamarabb, hogy legyen idő mindenre.

– Rendben – mondtam, miközben Melinda beállt a kispult mögé, én pedig követtem.

– Mutatom, mit hogyan kell elvégezned – kezdte, és egy kulcsot elővéve lehajolt.

Nem volt nagy ördöngösség, a kulcs nyitotta a pult alján található szekrényajtót, ahol az üres, kosárszerű rekeszek voltak elrakva. Azt ki kell venni és kirakni, majd várni Tibit, aki mindennap háromnegyed tízkor érkezik a friss áruval. Tibi kosarakkal együtt hozza a pereceket, és helyette elviszi az üreseket. Aztán másnap ugyanez. És utána is.

– Értem – bólogattam a kosarakat nézve, aztán figyeltem, ahogy Melinda kiveszi a pultból a pénztárgépet és a bankkártyaterminált, hogy megmutassa, hogyan működik.

Ez sem volt túl bonyolult, mivel volt már árusítói tapasztalatom korábbi nyári munkából, úgyhogy igazából csak azt kellett megtanulnom, hogy ezen a pénztárgépen és ezen a bankkártyaterminálon mi hol van, a többi ment. Ráadásul az állatpark árusítóhelyein a fesztiválokhoz hasonlóan nincs készpénzforgalom, csak bankkártyás és telefonos fizetés, ami pluszban megkönnyítette a dolgot. De azért csináltunk próbavásárlást, áfás számlát, és töröltünk is beütött rendelést, hogy tudjam, hogyan kell.

– Jó, ez rendben lesz – állapította meg Melinda, letépve az újabb sztornóblokkot, amit összegyűrt a tenyerében. – Mi van még? – gondolkodott hangosan. – Ó, igen! – jutott eszébe. – Az árakat mindig jól látható helyre tesszük ki – hajolt le a nyitott szekrényajtók között, és kivette a laminált árlistákat, amik közül egyet fejjel lefelé, tehát a vevő irányába rakott ki a pultra, a másikat pedig kiakasztotta a PerecPont elején lévő kampóra, ahol az árlista egy darabig ide-oda himbálózott, aztán megállt. – Szemeteszsák ide oldalra – sorolta, én pedig biccentve átvettem, és kiakasztottam oda, ahová mutatta.

– Szalvéta – adta ki a pultból. – Ha fogyóban van, jelezd nekem – mondta, mire bólintottam, miközben Melinda feltápászkodott a guggolásból, és becsukta a pult ajtaját. – A belépőkártyádat és a PerecPont-os pólókat kint felejtettem a kocsiban – jutott eszébe, és sziszegve a karórájára pillantott. – Francba. Pedig az kell – dünnyögött maga elé, aztán felém fordult: – Behozom neked – közölte előkeresve a kocsikulcsát, és sietős léptekkel elindult.

Ott maradtam egyedül a pultban, és a termoszomat elővéve belekortyoltam a magammal hozott kávéba, miközben felvettem a laminált árlistát, és újra átnéztem a kínálatot. Amint a perecfajtákat tanulmányoztam, valahonnan egy bőgésszerű állati üvöltés hangzott fel. Elég közelinek hallatszott.

– Mi a… – suttogtam megilletődve, és jobbra fordultam az átláthatatlan, sűrű fás terület irányába.

Még akkor is arra néztem, amikor Melinda visszaért, és ünnepélyesen lerakta a pultra a behozott dolgokat.

– Tessék, három PerecPont-os váltás póló, egy pulcsi hűvösebb idő esetére, és a belépőkártya – sorolta, aztán észrevéve, hogy kicsit máshol járok, érdeklődve nézett rám. – Mi a gond?

– Valami… Morgott a fák mögött – feleltem annyira bizalmatlanul, hogy le sem vettem a szemem onnan, ahonnan a hangot véltem hallani.

– Semmi gond, csak a medve – legyintett úgy, mintha ez normális lenne. – Pont mellettünk van. Majd megszokod – tette hozzá, mire egy bizonytalan „okkké” nézéssel fordultam vissza, és megszemléltem a pultra lerakott dolgokat.

A nyakba akasztható passtartót megfogva felemeltem a belépőkártyát, és elolvastam a feliratát. Ez állt rajta:

Zoé

Gödöllői Állatpark

Dolgozó/Staff

A belépőkártyát a tenyerembe fogtam, majd félretolva a pulcsit felemeltem a három ugyanolyan póló közül a legfelsőt.

– Hol tudok átöltözni? – érdeklődtem.

– A mosdóban – válaszolta Melinda, mire fél lábbal lábujjhegyre állva kihalásztam a zsebemből a telefonomat, hogy megnézzem a térképen, hol találom a legközelebbit. Melinda látva, hogy még mennyire nem ismerem ki magam a parkban, mosolyogva kisegített. – Vissza a kanyarban, amerről jöttél, pont a rókákkal szemben.

– Ó, oké. Köszönöm – tettem el újra a telefonomat, és sietősen elindultam a mutatott irányba.

A reggel időközben délelőttbe váltott, már majdnem háromnegyed tíz volt, ami több dologban is változást hozott a parkban. Először is, kezdett sokkal, de sokkal melegebb lenni. Az égboltra pillantva a nap már bőven magasabban járt, mint amikor indultam, így érezhetővé vált, hogy milyen forró nyári idő lesz. Aztán a parkban is nagyobb lett a mozgás, ahogy láttam, a fagyispultnál már nyitva volt az ernyő, és egy lány rendezkedett körülötte, de a dolgozók, állatgondozók és takarítók is sűrűbben jártak. Ami viszont a legfeltűnőbb volt ahhoz képest, mint amikor megérkeztem, az az odakintről, a kerítés túloldaláról beszűrődő lárma volt. Merthogy a nyitás közelgő időpontja azt is jelentette, hogy gyűltek a látogatók az állatpark környékén.

A mosdó felirattal ellátott nyilat követve könnyen megtaláltam a kis épületet, aminek két ajtaja közül a jobb oldalin volt a női jelzés. Belépve a kinti meleghez képest jóleső hűvös fogadott. A helyiségben visszhangzottak a lépteim, ahogy hátramentem a fülkékhez, ahol a tárva-nyitva álló ajtók jelezték, hogy mindhárom WC szabad. A legszélsőbe belépve becsuktam magam mögött az ajtót, és rázártam a reteszt, aztán amikor végeztem, rányomtam az öblítésre, amitől a csendet megtörte a WC-lehúzás jellegzetes hangja. A csaphoz lépve kezet mostam, majd sietősen átcseréltem a pólómat a kapott felsőre, ami fekete ujjatlan volt, bal mellrészén egy kis perec grafikával. Ugyanaz, mint ami a pult elején lévő táblán is látható. A saját pólómat betettem a táskámba, aztán a mosdótól ellépve addig hátráltam, míg a csap feletti tükörben nem láttam magam teljes alakban, majd forgolódtam párat, hogy megnézzem, hogy festek, miközben többször végigsimítottam a felsőt az oldalamon.

Visszaindultam a PerecPonthoz, és az ösvény kanyarulatából kiérve megláttam, hogy Melinda egy taggal beszélget, aki fél lábát felemelve a pultnak támasztja a térdét, így tartva meg a combján a kosarakat. Ez csak Tibi lehet a perecekkel – állapítottam meg magamban, és sietősebbre fogtam a lépést.

– Zoé, bemutatom Tibit, aki a pereceket szállítja nekünk – kezdte Melinda. – Tibi, ő pedig Zoé, aki Mariannt váltja mától. Zoé heti öt napot dolgozik nálunk a nyár végéig – mutatott be engem a harminc körüli Tibinek, aki lógó fűzőjű bakancsban, oldalzsebes rövidnadrágban, és valami együtteses pólóban volt, aminek nem tudtam elolvasni a nevét, mert túl gótikus betűtípussal volt írva. Hosszú haját copfba fogta, a füléről a nyakába letolt fejhallgatóból pedig valami elektromos gitárzene hallatszott, megtörve a nyugodt állatparki csendet.

– Cső! – köszönt Tibi, és szabad kezét felém nyújtotta, miközben a másikkal még mindig a combján tartott kosarat fogta.

– Szia! – fogtam vele kezet.

– Tibi, megmutatnád Zoénak, hogy néz ki az áru átvétele? – kérte Melinda, amire Tibi egy „hogy a viharba ne” válasszal felrakta a pultra a rekeszeket, felhajtotta a felsőről a takaróanyagot, és kihúzta az oldalába nyomott papírokat, amiből egyet felém nyújtott.

– Nem para a dolog. Itt van a szállítón a darabszám, megvárom, amíg leszámolod, hogy minden megvan-e – mutatott a lapra, amit elvettem tőle, és a bélelt kosár fölé hajolva megszámoltam, hogy egyezik-e a hozott mennyiség a listával.

– Oké – bólintottam, amikor végeztem.

– Stimm? – kérdezte.

– Igen – erősítettem meg.

– Nagyszerű. Akkor ide dedikálsz nekem egyet – tette le a pultra a saját papírját, és adott hozzá egy tollat is, amit átvéve aláírtam a mutatott helyen. – Kösssszöntem – vette el. – Ezt itt hagyom neked, mert ez a te példányod – adta át a másik papírt. – Azokat pedig elviszem – nyúlt a pultra rakott üres kosarakért. – És ennyi volt, már léptem is. Holnap ugyanekkor, ugyanitt – köszönt el, és az üres kosarakat felkapva elindult vissza az úton, miközben felrakta a fülére a fejhallgatót.

Tibi eltűnt a kanyarban, én pedig visszafordulva figyeltem, ahogy Melinda megmutatja, hogyan kell elrendezni a pulton a kosarakat.

– Ez a két sor sajtos – kezdte. – Sós – folytatta a felsorolást. – Szezámmagos, szotyis, tökmagos, mákos, burgonyás és medvehagymás – bökött az ujjával a sorok felett a levegőbe, én pedig az egyenként becsomagolt pereceket nézve memorizáltam a sorrendet. – Ha bármelyik elfogy – fordult felém. – Általában az a sajtos – tette hozzá. – Akkor kicsit elrendezgeted, hogy ne legyen üres a kosár.

– Jó – nyugtáztam, aztán kérdőn néztem körbe a hangjelzésre, ami egy rövid dallam volt. Valahonnan egy hangszóróból jött, de nem tudtam megállapítani, pontosan honnan, valamelyik fára, vagy esetleg lámpaoszlopra lehetett rögzítve.

– Nyit a park – magyarázta Melinda, mire biccentettem, és a pult mögül a szemközti flamingókertet figyeltem, ahonnan a gondozók éppen kijöttek, és beszélgetve elmentek az ösvényen. A kanyarban nem sokkal később megjelentek az első látogatók, akik a kinti sor ellenére a parkban már eloszlottak, és a belépést követően szétszéledtek mindenfelé, így nem tömegesen, hanem szállingózva érkeztek, folyamatosan fel-felbukkanva az ösvény kanyarulatában. Néztem, ahogy ráérősen sétálnak, aztán a flamingókhoz érve megállnak, elolvassák a táblát, megtámaszkodnak a kerítésen, úgy nézik a madarakat, vagy éppen leülnek a kihelyezett padra, és ott maradnak egy darabig. Esetleg vesznek egy perecet.

Amiből háromnegyed óra alatt összesen hármat adtam el (mindhárom sajtos volt), majd tovább álltam a pultban, és azt figyeltem, ahogy egy tinilány és a húga a flamingókkal szelfizik, miközben a szüleik már továbbmentek a medvék felé.

Melinda, aki az első napomon végig jelen volt, egy kinyitható széken ült a pult mellett, és a telefonját nyomkodta. Aztán egyszer csak felállt, és közölte, hogy elmegy egy kávéért.

– Hozzak neked valamit, Zoé? – kérdezte.

– Nem, köszönöm – ráztam meg a fejem.

– Inni sem kérsz? Hideg üdítőt vagy vizet? – ajánlotta fel.

– De, a hideg víz jólesne – gondoltam át, mert kezdett még a fák lombjai alatt is meleg lenni, én pedig egy termosznyi kávén kívül semmit nem hoztam magammal.

Melinda egy „na ugye” arckifejezéssel helyeselt, aztán elment a medvék irányába, én pedig ott maradtam egyedül a pultban. Egy idős férfi az unokájával éppen végzett a flamingók nézésével, és odaléptek hozzám. Vettek egy tökmagos perecet, amit átadtam nekik egy szalvétával és a blokkal együtt, aztán néztem, ahogy továbbsétálnak, és útközben kibontják a perecet, amiből mindketten könnyedén letörtek egy-egy darabot.

Éppen egy bogarat söpörtem le a vállamról, ami valószínűleg a fáról esett rám, amikor is meghallottam a kanyar felől, hogy újabb látogatók jönnek. A beszélgetések alapján ráadásul egyszerre többen, mert kisebb hangzavart keltettek az egyébként csendes környéken, úgyhogy odafordultam, és kíváncsian vártam az érkezőket. Elsőként valakit háttal pillantottam meg, amire értetlenül összehúztam a szemöldököm. Merthogy a srác valóban hátrálva lépkedett, úgy magyarázott maga elé valakiknek, akik pár pillanat múlva szintén felbukkantak a kanyarból. Úgy tűnt, el sem fogynak, annyian voltak. Vagy harmincan érkeztek laza sorokban, és mind a hátrafelé lépkedő fiút követték, akinek a pólója hátulján nyomtatott nagy betűkkel az Állati Túra felirat állt, és szembefordulva folyamatosan beszélt az őt követőkhöz, egyszerre vezetve és informálva őket. Ekkor már azt is hallottam, mit mond. A következő megállóról beszélt, a rózsás flamingók kertjéről. Aztán megfordult, és a kezét feltéve egy „kövessenek” mozdulattal indult a flamingók felé.

A srác olyan húsz-huszonegynek tűnt, barna hajú és szemű volt, kedves arcú, olyan, akit általában rögtön megkedvelnek az emberek. Épp a PerecPonttal szemben állt meg, ahol bevárta az őt követő tömeget, és csak akkor folytatta a beszédet, amikor mindenki odaért. A pultra könyökölve hallgattam a tudnivalókat és érdekességeket a flamingókról. Az előadás egyszerre volt informatív és szórakoztató, ráadásul az előre betanult részek mellett tele volt olyan improvizációval, ami kifejezetten az adott csoportra vonatkozott, így téve személyesebbé számukra az élményt. A legtöbben végig mosolyogva figyelték, többször fel is nevettek. Jó volt a srác, nagyon értette a dolgát, állapítottam meg, miközben az államat támasztva hallgattam, aztán amikor továbbindultak a medvék felé, feltápászkodtam, és két kézzel felfogtam a hajam, amit elfelejtettem begumizni, kibontva pedig melegítette a nyakamat és a hátamat. A túravezető srác ekkor a szeme sarkából észrevette a mozgást a PerecPontnál, és a pult felé pillantott. Látva, hogy új vagyok, odaintegetett felém, mint általában mindenki, aki a parkban dolgozott. A hajamat elengedve visszaintettem neki, amitől sötétszőke tincseim visszahullottak a vállamra, mire a fiú újra szembefordult a csoportjával, és hátrafelé sétálva vezette őket tovább.

– Következik a barna medve kifutója – ismertette a következő programot, miközben Melinda bukkant fel mögötte, fél kezében egy papírpoharas presszókávéval, a másikban pedig egy üveges ásványvízzel, és kikerülve a csoportot odajött hozzám.

– Tessék – nyújtotta át a vizet.

– Köszönöm – vettem el, és lecsavarva a kupakot belekortyoltam, miközben a medve felől még mindig hallottam az idegenvezetést.

Melinda visszaült a székére, és megkávézott, miközben én a pultban álltam, és az állatparki úton sétálókat figyeltem, ha pedig odajöttek hozzám, kiszolgáltam őket. De leginkább csak álltam a fák levelei között átszűrődő déli napsugarak melegében. Fél egykor Melinda szólt, hogy ebédidő van, és bezárunk egy órára, úgyhogy pakoljunk el.

– Rendben – bólintottam, majd úgy, ahogy Melinda mondta, elrámoltam a pereceskosarakat a pult aljába, és kivettem az ebédszünetre vonatkozó kiírást, amin fel volt tüntetve, hogy mikor nyitunk újra, hogy a vásárlók vissza tudjanak jönni addigra. A szekrényt bezártam a kulccsal, majd kiakasztottam a táblát, és a telefonomat kivéve a zsebemből betöltöttem az állatpark oldalát. – Milyen a büfé? – kérdeztem Melindát, felnézve a vendéglátóegységek listájából. Összesen négyet jelzett az oldal, egy éttermet, egy büfét, egy fagyizót és a PerecPontot. Az étterem messze volt, a park másik végében, úgyhogy a büfé tűnt a legideálisabbnak.

– Jó – vágta rá gondolkodás nélkül. – A hamburgerük isteni, próbáld ki. És az árak is barátiak – tette hozzá, miközben a vállamra vettem a táskámat. A PerecPont-os munkáért a fizetés mellé járt kafetéria is, amit én étkezésre kértem, tekintve, hogy másra nem nagyon tudtam felhasználni, a ruházkodás adott volt, egyéb szolgáltatás pedig nem igazán vehető igénybe a parkban. Így az ebédemet állta a munkához kapott bónusz, természetesen a normál kereteken és árakon belül.

– Rendben, akkor megnézem a büfét – határoztam el.

– Fél kettőkor nyitunk – emlékeztetett, én pedig megígértem, hogy itt leszek addigra, majd elindultam a medve irányába, arra, amerre még nem jártam a kanyargós ösvényen.

Az időpontnak megfelelően más is éppen akkor éhezett meg, úgyhogy a büféhez érve hetediknek álltam be a sorba, és a napon ácsorogtam a food truck előtt, miközben a kihelyezett asztalok napernyője alatt az állatpark látogatói várták, hogy elkészüljön az ételük.

Vagy tizenöt percet várakoztam, mire odaértem az ablakhoz, ahol egy lány szolgált ki.

– Szia, mit adhatok? – kérdezte.

– Egy hamburgert szeretnék kérni – mondtam, megfogadva Melinda tanácsát, mire a lány biccentett, és már el is hajolt, hogy beüsse, de aztán mégiscsak visszafordult hozzám. – Nagyon sokan vannak előtted, legalább negyven perc, mire elkészül, jó lesz úgy? – kérdezte.

A karórámra pillantva megráztam a fejem, mert nem volt idő arra, hogy megegyem, és vissza is érjek.

– Nem, nem fér bele. Mi az, ami kész van?

– Szendvicsek – felelte, miközben szinte ráhasalva a pultra kidugta a karját az ablakon, és rácsapott oldalra a táblára, megmutatva, hol találom a választékot.

– Akkor egy… – hátráltam egy lépést, hogy jobban lássam a kínálatot. – Egy rántott húsos szendvicset kérnék.

– Oké – engedte le magát a pultról, amin addig támaszkodott, és hátrafordult, hogy hozza.

– És egy Fantát – tettem hozzá.

– Hideget?

– Igen, lehet nagyon hideg – feleltem a felkaromat fogdosva, ami tűzforró volt a napon állástól. És szerintem le is égtem.

A telefonomat a bankkártyás terminálhoz érintve kifizettem az ebédemet, és miközben arra vártunk, hogy elfogadja, a lány rám pillantott.

– Máskor nyugodtan szólj reggel, és elkészítjük időre, csak át kell venned.

– Tessék? – kérdeztem.

– A hamburgert – mondta, aztán a pólómon lévő perec logóra nézve hozzátette: – Itt dolgozol, nem?

– Igen.

– Akkor nyitás előtt gyere felénk, mondd, hogy mit kérsz, és megcsináljuk az ebédszünetedre, nem kell várnod – magyarázta, és a blokkot letépve felém nyújtotta.

– Ó – értettem meg. – Köszi, megjegyzem – mosolyodtam el, és a szendvicsemet és üdítőmet felemelve elléptem a pulttól.

A büfékocsi előtt lévő asztalok mindegyike foglalt volt, a vendégek vagy ettek, vagy az ebédjük elkészültére vártak a napernyők alatt, így oda nem tudtam leülni, úgyhogy körbenéztem, megpróbálva keresni egy árnyékos helyet, ahol megebédelhetek anélkül, hogy napszúrást kapnék. A büféről ráláttam a tóra, ami előtt több pad is a fák alatt volt kihelyezve, úgyhogy átsétáltam oda, az egyik padra ledobtam a táskámat, és leültem. Magam mellé raktam a Fantát, és a rántott húsos szendvicset kibontva a fóliából beleharaptam, miközben a tavon úszó hattyúkat figyeltem.

Az állatpark központi helyén lévő büfé irányából egyre több hangos nevetés és beszélgetés hangzott fel, és odanézve láttam, ahogy a vendégek mellett több dolgozó és gondozó is csapatokba verődve tölti együtt a szünetét. Miután megettem a szendvicset, összegyűrtem a fóliát, és kidobtam az egyik kukába, aztán összeszedve a cuccomat visszaindultam a PerecPont felé. Az úton szinte mindenki velem szemben jött, csak én mentem az ellenkező irányba, mindenki más a flamingóktól sétált a hattyúk felé.

Az ebédidő végénél öt perccel korábban értem vissza a PerecPonthoz, ahol Melinda háttal a pultnak támaszkodva telefonált, a fás terület felé nézve. Mivel nem látta, hogy jövök, zavartalanul beszélt tovább.

– Nem, nagyon normális, helyes lány. Kicsit csendes, meg enyhén introvertált, de ki nem az manapság? Ugye? Én is így gondolom. Mindegy, holnaptól biztos, hogy itt tudom hagyni egyedül. Igazából már ma sem lenne rám szükség, boldogul mindennel, de azért első nap maradok vele zárásig – magyarázta, aztán a köhintésemre zavartan hátrafordult, és eltolta magát a pulttól.

Úgy tettem, mintha nem hallottam volna, hogy rólam beszél, és biccentve jeleztem, hogy visszaértem, ő pedig lefogta a telefont, úgy szólt hozzám:

– Na milyen volt a hamburger? – érdeklődött, mire felemeltem a hüvelykujjamat. Semmi kedvem nem volt elmondani, hogy időhiány miatt végül nem azt ettem, mert még képes, és visszaküld, hogy ne legyen negatív élményem már az első napon. Úgyhogy inkább hagytam a dolgot, mire Melinda egy elégedett „ugye? megmondtam” arckifejezéssel reagált, aztán elengedve a telefon mikrofonját tovább beszélt valakivel, miközben én a pult mögé guggoltam, és kipakoltam a szekrényből a pereceket.

Háromig volt a legmelegebb, szinte állt a levegő, és a fák alatti árnyékban is sűrűn fujkáltam ki a homlokomból a hajam, vagy legyeztem magam bármivel, ami a kezem ügyébe került. A látogatók száma is ekkor volt a legkevesebb, összesen talán húsz ember sétált el előttem, közülük is csak elvétve vásároltak perecet, főként, mert a fagyispult előbb az útjukba esett, úgyhogy a nagy melegben a legtöbben már fagyival a kezükben bukkantak fel az ösvény kanyarulatából. Melinda az idő nagy részében a pult mellett kirakott széken ülve telefonozott, vagy elnézést kérve elment pár percre. Az egyik ilyen pár perc egy óráig tartott.

Negyed négykor aztán újra kisebb tömeg tűnt fel a kanyarban, mire odafordulva ismét megláttam a srácot, aki a délelőtti csoportot vezette. Most újabb állatparki látogatók követték, miközben a fiú elmondta, hogy a rózsás flamingók következnek.

A hangzavarra Melinda, aki ezúttal ismét ott ült a pult melletti széken, felnézett a telefonjából, majd látva, hogy én is a történéseket figyelem, magyarázatképpen így szólt:

– Állatkerti túra. Benne van a belépőjegy árában, mindenki részt vehet rajta, aki szeretné idegenvezetéssel körbejárni a parkot.

– Igen, láttam már délelőtt – bólintottam. – Hányszor van egy nap? – érdeklődtem.

– Kétszer. Tizenegykor és háromkor indulnak a főbejárattól. Ide olyan negyedóra alatt érnek el – magyarázta, miközben a srác megállt a flamingók előtt, és elmondta a tudnivalókat róluk.

– Szia, kérnék egy szezámmagos és egy sajtos perecet – állt meg előttem egy fiú.

Kivettem két perecet a kosárból, és szalvétákkal együtt átadtam, majd beütve az összeget szóltam, hogy érintheti a kártyáját.

– Köszi, szép napot – köszönt el a fiú.

– Neked is – mondtam a blokkot felé nyújtva, amit szó nélkül otthagyott nekem, én pedig összegyűrtem, és a pult oldalán lógó szemeteszsákba dobtam. A fiú eközben odasietett a barátnőjéhez, aki addig el sem mozdulva a csoporttól, érdeklődve hallgatta az állatparki idegenvezetést. A barátja érkezésére mosolyogva átvette a neki vásárolt perecet, és kibontva beleharapott, miközben az egész társaság továbbindult a medve felé.

A pereceket visszatakarva tovább álltam a pult mögött, a kezemmel felfogva a hajam, amit ezúttal már hátulról ért a szűrt napsugárzás. Holnap ne felejtsek el felgumizott hajjal jönni – gondoltam magamban, aztán elnézve az úton megakadtam a mozdulatban, és leblokkolva meredtem az ösvény kanyarulatára, ahol egy életnagyságú állatfigurának öltözött alak tűnt fel boldogan lépkedve.

– Most… Hőgutát kaptam, vagy tényleg ott jön egy borzjelmezes ember? – engedtem el a hajam, és csodálkozva fordultam Melinda felé, aki a székről felállva elmosolyodott.

– Görény. Nem borz, görény – javított ki. – És nem kaptál hőgutát – tette hozzá megnyugtatóan. – Ő Göri, az állatpark kabalafigurája. Göri, a görény – mondta, én pedig magamat legyezve néztem a hatalmas fejet hordó, tetőtől talpig plüssruhába bújt állatparki dolgozót, aki az úton sétálva vidám, ruganyos léptekkel haladt előttünk. Egészen szürreális élmény volt. Főleg, amikor felém fordulva odaintegetett. Mint mindenkinek, neki is visszaintegettem, aztán hitetlenkedve elnevettem magam, és tovább ácsorogtam a pultban.

Háromnegyed hatkor a hangosbemondó bemondta, hogy az állatpark rövidesen bezár, és kérik a látogatókat, hogy lassan induljanak a kijárathoz. Ezután már senki nem jött a PerecPont felé, az állatparki ösvényt ismét a személyzet tagjai vették birtokba, takarítókocsik haladtak el csipogva, gondozók igyekeztek az állataik felé, vagy éppen a nyári munkán lévő diákok siettek, hogy láthassák az etetéseket.

Eközben én lezártam a pénztárgépet és összesítettem a napot. Minden stimmelt mindennel, amire Melinda elégedetten reagált, és megdicsért, hogy mindent jól csináltam, aztán a pult elé lépve elkezdte kiszedegetni a kosárban maradt pár darab perecet, miközben én minden mást elpakoltam a szekrénybe.

– Ezekkel mi lesz? – érdeklődtem a maradék perecekre nézve, amikor feltápászkodtam.

– Mindig ellenőrizd a zárat – szólt rám, mire bólintva lenéztem, és megrángattam a pult ajtaját.

– Megvan.

– Jó – biccentett. – Szóval a megmaradt perecek – mondta. – Azok mennek az állatoknak. Csak hagyd itt a pulton, a gondozók elintézik. Mindig jó helyre kerülnek.

– Értem – feleltem, és Melinda mellé léptem, aki rám várt. Visszanézve ellenőriztem, hogy nem hagytam-e ott semmit, de a pultra helyezett pereceken kívül semmi más nem maradt ott, úgyhogy elindultunk vissza az ösvényen a kijárat felé.

– Hogy tetszett az első nap? – pillantott rám fürkészőn.

– Tetszett – feleltem.

– Elfáradtál? – érdeklődött.

– Hulla vagyok – ismertem be, mert annyira kiszívott a tikkasztó meleg, hogy jóformán alig vánszorogtam. A válaszomra Melinda elégedetten mosolygott, miközben elhagytuk a már bezárt fagyispultot, és tovább gyalogoltunk a kijárat felé.

Az ajándékbolt eladója éppen akkor húzta be az ajtó mellé hűtőmágnesekkel teli állványát. Meglátva minket megállt annyira, hogy köszönjön, aztán továbbvonszolta maga felé, miközben mi a forgós beléptetőkapun át kimentünk a parkból.

– Elvigyelek a HÉV-ig? – ajánlotta fel Melinda.

– Nem, köszönöm, elsétálok.

– Rendben – nézett rám. – Holnap elég háromnegyed tízre jönnöd.

– Igen, megjegyeztem – bólogattam.

– És már egyedül leszel.

– Tudom.

– Jó. Akkor jó pihenést, Zoé – köszönt el, majd a parkoló felé indult. – Kulcs és belépőkártya! – szólt hátra a válla felett, jelezve, hogy ezeket ne felejtsem el, mire az összecsomózódott zsinórt bogozva bólintottam, majd bedugtam a fülembe a fülhallgatómat, és már indítottam volna a zenét, amikor feltűnt, hogy a bejáratnál többen csoportosulnak. A park dolgozói voltak, akik a munka végeztével a terelőkorlátnak támaszkodva, vagy éppen arra felülve beszélgettek, e-cigiztek, vagy csak valami hideg dobozos italt fogva a kezükben lazultak a hosszú, dög meleg nap után.

Amikor elmentem mellettük, éppen felröhögtek valamin, amire ösztönösen odanéztem, és láttam, hogy az Állati Túra-pólós srác mesél egy sztorit, amin mindenki szakadt a nevetéstől. Visszafogott mosollyal fordultam el, aztán bekapcsoltam a zenét a telefonomon, és elindultam az állomás felé.

A szerelvény érkezésekor felléptem a kocsiba, és a legközelebbi ülésig vonszolva magam levágódtam rá, lecsúsztam félig fekvő, félig ülő pózba, majd táskámat a mellkasomhoz szorítva lehunytam a szemem, és az oldalsó falnak döntöttem a fejem, miközben a HÉV zötykölődve indult hazafelé.

2. nap

A HÉV ajtajában állva türelmetlenül vártam, hogy lassítson a szerelvény, majd a megállóhoz érve alig hogy nyílt az ajtó, én rásegítettem, és két irányba széttolva ugrottam le a kocsiból, aztán rohanni kezdtem a peronon, kerülgetve a leszálló utasokat, akik közül a legtöbben hozzám hasonlóan az állatparkba érkeztek. Csakhogy ők látogatóként, én pedig dolgozóként. Ráadásul olyan dolgozóként, aki marhára elkésett. Merthogy a tegnapi napon többször elhangzott „elég később jönnöd” megjegyzés miatt teljesen elszámoltam magam, és ráérősen készülődtem, többször is megcsináltam a hajam, sőt még le is ültem otthon reggelizni. Az asztalra lerakott telefonomon halálosan nyugodtan pörgettem az Instát, miközben a müzlistálamból kanalaztam a gabonapelyhet, amikor is a kijelző bal felső sarkában megláttam az időt. Gyors fejszámolást végezve egy pillanatra tátva maradt a szám, aztán ledobtam a kanalat a tálba, és olyan viharosan állva fel, hogy szinte hátraborítottam a széket, kirohantam az előszobába, hogy felrángassam magamra a cipőmet. Elkéstem. Persze anyuék már nem voltak otthon, pedig most igazán jól jött volna, hogy valameddig eldobjanak, de már mindketten elmentek dolgozni, így a lakásajtót becsapva magam mögött sietősen kulcsra zártam, aztán lefutottam a lépcsőn.

A HÉV-ről háromnegyed tízkor ugrottam le Gödöllőn, akkor, amikor már bent kellett volna lennem a parkban, hogy átvegyem Tibitől a pereceket.

– Baszki, baszki, baszki – sziszegtem a tömeget kerülgetve, akik valamennyien az állatpark felé igyekeztek a járdán. Kisgyerekes családok, társaságok, párok, kirándulók. Mind ugyanoda tartottak, csak amíg én siettem, ők ráérősen haladtak, gondolván, pont odaérnek majd a nyitásra.

A kerítés mellett futva a bejárathoz értem, ahol a terelőkorlátok között kígyózott a sor, a látogatók türelmesen várták a nyitást az árnyékban, ahol a két oldalra kihelyezett párakapu is fújta rájuk a hideg permetet a nyári kánikulában.

– Elnézést, bocsánat, szabad lesz? – furakodtam át oldalt, megkerülve a korlátok között kanyargó embereket, ami nem kis felháborodást okozott a sorban. Jó néhány beszólást elengedve a fülem mellett áthajoltam a beléptetőkapu rúdján, és a táskámból kirángatva a passtartót, meglóbáltam a személyzetis belépőkártyámat.

A portás kilépve a fülkéjéből odajött hozzám, és soron kívül beengedett.

– Köszönöm – szóltam türelmetlenül, és rohanni kezdtem, miközben a portás lezárta a kaput, ami miatt a belépésre várakozók kedvükre kifejezhették nemtetszésüket.

Ahogy a nyitás előtti percekben végigfutottam a parkon, már mindenkit nyitva találtam, az ajándékbolt tárt ajtaja mellett kipakolt állványokon szuvenírek és bóvlik roskadoztak, a fagyispultnál dolgozó lány a napernyő alatt ült egy széken, és a telefonját nyomkodta. A rohanásomra felnézett egy pillanatra, és együttérzőn grimaszolt egyet, miközben a hangszórókból felcsendülő dallam azt jelezte, hogy nyit a park.

– Ó, basszus – kerekedett el a szemem, és a szúró oldalam ellenére még gyorsabban kezdtem futni.

A kanyarból kiérve megláttam a park egyetlen zárva tartó egységét, az üres PerecPont pultot, amire egymásra pakolt kosarak voltak lerakva. Először azt hittem, hogy a késésem miatt Tibi úgy, ahogy volt, otthagyta az egészet, amiből elég nagy bajom származott volna, de aztán legnagyobb megkönnyebbülésemre megláttam, hogy nem ment el, hanem csak átsétált a másik oldalra a flamingókhoz. Az érkezésemre odafordult, mire már messziről szabadkozni kezdtem.

– Bocs a késésért, siettem, ahogy tudtam, csak… – kiabáltam, aztán odaérve elé megálltam, és fél kezemet a csípőmre téve kapkodtam a levegőt a melegben.

– Semmi para – tette fel a kezét, jelezve, hogy nem történt baj. – Nyugi, megvártalak. Addig haverkodtam a flamingókkal – mondta a vállát vonogatva.

– Köszi – néztem rá hálásan, aztán sietősen a PerecPont standhoz léptem, és leguggolva kinyitottam a szekrényt a kulcsommal.

Felpakoltam a pultra az üres kosarakat, aztán azt sem tudva, hol áll a fejem, feltápászkodtam, és számolni kezdtem a frissen érkezett pereceket, miközben folyamatosan kipillantottam oldalra, attól félve, hogy a kanyarban feltűnnek az első látogatók, holott még nem nyitottam ki.

– Máris megvagyok – szóltam Tibinek számolás közben, aki velem ellentétben teljesen nyugodtnak tűnt, és higgadtan várakozott.

– Csak nyugi – mondta az aláírandó papírokkal a kezében, amiket összetekert, és dobolást imitált a levegőben.

– Ez a rekesz rendben – emeltem le a legfelsőt, és az alatta lévő kosár takaróját felhajtva elkezdtem megszámolni a második adagot, idegesen nézve balra, ahonnan még mindig a látogatókat vártam. – Mennyi volt? Tíz vagy tizenegy szotyis? – keveredtem össze, aztán fújtatva megráztam a fejem, és újra megszámoltam, miközben a csendet hirtelen valami metálzene törte meg. Megilletődve néztem fel a számolásból, ahol emiatt újra elveszítettem a fonalat, mire Tibi elővette a nadrágja zsebéből a telefonját.

– Én vagyok – mutatta az egyre erősödő hang forrását, mire bólintottam, és megint számolni kezdtem a szotyis pereceket. – Cső, Melinda – emelte a füléhez a telefont, amitől egy pillanatra megakadtam, majd a számat összepréselve számoltam tovább.

Tudtam, hogy a főnököm azért telefonált Tibinek, hogy megkérdezze, minden rendben ment-e. Hát… A park már nyitva, a PerecPont még nem, nincs kipakolva az áru, a pénztárgép, a bankterminál, a szalvéta, az árlista, a szemeteszsák, továbbá Tibi húsz perc késésben van miattam, és még mindig nem tud elmenni, mert nem számoltam le a pereceket, vagy írtam alá a szállítót. Mi gond lehetne?

– Abszolút – szólt Tibi némi hallgatás után, amíg valószínűsíthetően Melinda beszélt. – Neeem, semmi nem volt, flottul ment az egész, ügyes a kiscsaj – közölte, mire felvont szemöldökkel, meglepetten néztem rá a számolásból. Ami miatt persze megint elveszítettem a fonalat, és továbbra sem tudtam, hogy hány darab az a hülye szotyis perec. Tibi látva, hogy figyelem, a csuklóvédős kezével rámutatott a kosárra, utalva arra, hogy tegyem a dolgomat, mire biccentve harmadszorra is elkezdtem számolni a szotyis pereceket. Ezúttal végre sikeresen be is tudtam fejezni, és a lapon kipipálva gyorsan továbbmentem.

– Ja, úgyhogy ne parázz, rendben volt minden. Beszélünk. Cső – tette le a telefont, pont akkor, amikor végeztem. – Kész? – kérdezte.

– Igen. Minden stimmel – feleltem halkan, visszafojtott mosollyal.

– Na. Szuper. Akkor aláfirkantod, és már itt sem vagyok – tette le elém a lapot, én pedig aláírtam. – Holnap háromnegyed tízkor – nézett rám, az összetekert lappal ütögetve az állát.

– Ígérem, itt leszek – esküdöztem. – És köszi – tettem a mellkasomra a kezem.

– Nincs mit.

– Amúgy… Miért nem mondtad meg, hogy késtem? – kérdeztem.

– Egyszerű – vonta meg a vállát. – Mindenki hibázik. Főleg eleinte. Csak most kezdted, ez a második napod. Ha most lecsesznek, az élettől is elmegy a kedved, annyira kiábrándulsz. Annak mi értelme lenne? – vonta meg a vállát.

– Basszus. Több ilyen hozzáállással sokkal jobb hely lenne a világ – gondoltam át a dolgot.

– Ugye? – röhögte el magát. – Na, de hogy legyen is értelme annak, hogy kamuztunk, üzemeld be azt a pénztárgépet, mert már nyitva kellene lenned – emlékeztetett.

– Ó, tényleg – kaptam a fejemhez, és lehajolva a szekrényhez kivettem a pénztárgépet és a bankterminált.

– Na lépek, mert a csajom a kocsiban vár, és leállítottam a motort, amikor bejöttem, a kulcs meg nálam, meg fog sülni – csapott a nadrágzsebére, megcsörgetve a kocsikulcsát, aztán elindult az úton visszafelé, miközben a kanyarban feltűntek az aznapi első látogatók.

Kapkodva kipakoltam mindent, az utolsó pillanatban még az árlistát is kiakasztottam a helyére, majd kitikkadva végignéztem, ahogy egy, a flamingókat megcsodáló család elsétál előttem. Rá sem néztek a PerecPontra. Követtem őket a tekintetemmel egészen addig, míg el nem tűntek a medvék felé, aztán elengedve magam ráhajoltam a pultra, és a homlokomat nekitámasztva a falapnak kifújtam magam.

Onnantól kezdve sorra tűntek fel azok, akik mellett elrohantam a bejáratnál, úgyhogy nem unatkoztam, mindig jött valaki. Negyed tizenkettőkor aztán megérkezett az Állati Túra csoportja is, ezúttal azonban a tegnapi srác helyett egy huszonöt év körüli lány volt a vezetőjük. Mivel ugyanolyan feliratos felsőt viselt, arra következtettem, hogy több idegenvezetőt is foglalkoztat a park. Ahogy a PerecPontnál is ketten dolgozunk – augusztus 31-ig egy Mariann nevű idősebb nővel váltjuk egymást, akivel öt-kettő arányban oszlik el a napok száma egy héten. Én ötöt, ő két napot vállalt, mert neki van máshol is munkája, így a beosztást is ahhoz igazítva találtuk ki, nekem lényegében mindegy volt, hogy mikor vagyok. Mariann-nal egyébként nem ismerjük egymást személyesen, de bejelölt Facebookon, ahol visszaigazoltam, bár eléggé meglepődtem az értesítés láttán, mert vagy három éve nem használom a Face-t, és nem is nagyon ismerek olyat, aki igen. Egyébként azóta, hogy ismerősök lettünk, egyszer sem beszéltünk vagy írtunk egymásnak, de gondolom, úgy van vele, hogy jó, ha el tud érni.

Fél egykor elpakoltam a pereceket, és bezártam a pultot ebédszünetre. Mivel a reggeli rohanásban nem jutott eszembe a hamburger miatt szólni, megint lecsúsztam róla, tekintve, hogy ma még a tegnapinál is nagyobb sor volt a food trucknál ebédidőben, úgyhogy ismét egy szendvicset vettem üdítővel. A tó felé nézve nem láttam szabad padot az árnyékban, valamennyi foglalt volt, úgyhogy máshol kellett helyet keresnem az ebédhez. Az úton egy kisebb ösvényen letérve egy eldugottabb részen, a teknősöknél kötöttem ki, ahol magam voltam, úgyhogy lepakoltam a holmimat, és törökülésben felülve a padra néztem a teknősök jövés-menését a fák alatt elkerített területen. Miután megettem a szendvicsemet, készítettem néhány képet és rövid videót a helyről, majd visszaindultam a PerecPont felé. Az úton éppen szembejött néhány tizenéves önkéntes, akik rendszerint ketten-hárman összeállva, barátnőkként jelentkeztek közösen a nyári munkára.

– Szia – köszöntek rám, ahogyan egyébként a park dolgozói és személyzete közül mindenki.

– Sziasztok – köszöntem vissza elhaladva mellettük, majd kiittam az üdítőmet, és a közeli szelektív kukába dobtam a flakont.

A rókák kifutója előtt elsétáltam a ketrecnél álló látogatók mögött, akik közül sokan a nyakukba vették a gyereküket, és előrefelé hadonászva mutogatták, hogy mit kell nézni. Lefordulva az útról a szemközti mosdóhoz mentem, ahol éppen két nő lépett ki, amikor odaértem. Az ajtót megfogva helyet cseréltem velük, és amikor ők kiértek, én beléptem a hűvös épületbe. A csapnál megnyitottam a vizet, és kezet mostam, aztán a felkaromat is bevizeztem kicsit, megpróbálva lehűteni magam, mert a PerecPont standnál csak most jön a kritikus délutáni időszak, amikor hátulról a fák levelei között átszűrődő napsugarak órákig melegítik a hátamat. A hajamat reggel felgumiztam, de a rohanástól eléggé csapzottan festettem, úgyhogy gondoltam, megigazítom. Kihúztam a gumit a hajamból, és a fogam köré szorítottam, majd fésű hiányában az ujjaimmal próbáltam meg hátrarendezni a tincseimet, miközben oldalra pillantottam, és megakadtam a mozdulatban. A legutolsó csapra egy nagy méretű görényjelmezfej volt lerakva. Furcsán vizslattam a plüssfejet, ami kissé para hatást keltett úgy magában, majd a homlokomat ráncolva fordultam vissza a tükörhöz, amiből ráláttam magam mögött az egyik fülkére. Az alján lévő résen két plüssruhás lábat pillantottam meg, ami egy darabig kifelé fordulva, egyenesen állt, aztán megmozdulva ide-oda fordult, miközben WC-öblítés hangja hallatszott. A következő pillanatban nyílt az ajtó, és egy tizenhat év körüli lány lépett ki rajta, nyaktól lefelé plüssjelmezt viselve. Zavartalanul odalépett mellém, és megnyitva a második csapot kezet mosott, aztán kéztörlő híján a kezét a levegőben mozgatva szárította kicsit, majd odanyúlt a szélső mosdókagylóra lerakott fejhez, és felemelte, hogy felvegye.

– Nagyon meleg? – érdeklődtem, mire megállt a mozdulatban, és felém pillantott. Világos, szeplős arca volt, hátrafogott, barna haja, és a jelmezfej alatti izzadástól enyhén elkenődött tusvonala és szempillafestéke.

– Úgy van a sorrend, hogy létezik a meleg, a pokol meg ez – mutatta fel diadalmasan a fejet, amire halkan elnevetve magam biccentettem, amolyan „gondoltam” stílusban, mire a lány felvette a hatalmas fejet, és a tükör előtt állva ráigazította a nyakára.

– Kitartást – szóltam oda neki, amikor egy utolsót húzva a hajamon befejeztem a copfozást, és ellépve a csaptól a kilincs felé nyúltam.

– Köszi – felelte a jelmezfej alól tompa, távolinak tűnő hangon.

A napsütésbe kilépve a karórámra néztem, ami azt mutatta, hogy néhány perc múlva vége az ebédszünetemnek, úgyhogy elindultam, nehogy egy nap alatt másodszor is elkéssek. A kanyarból kiérve meglepetten vettem észre, hogy a flamingóknál nézelődők mellett az út másik oldalán lévő PerecPont előtt is ácsorognak négyen.

Odaérve beléptem a pult mögé, és leguggolva kinyitottam a szekrényt, majd elkezdtem kipakolni a kosarakat, amire a négyfős sor elfordulva a flamingók irányából már azt nézte, hogy én mit csinálok.

– Oké – suttogtam magam elé, és bevettem az ebédszünet táblát. – Üdvözlöm, mit adhatok? – kérdeztem az első nőtől, aztán sorban kiszolgáltam a várakozókat.

Melinda hat órakor bukkant fel, pont akkor, amikor lezártam a kasszát, és elkezdtem elrámolni a pultról.

– Na? – érdeklődött szemben megállva, és a pultra könyökölve kíváncsian vizslatott. – Hogy telt a nap?

– Jó volt – feleltem, és elraktam az üres rekeszeket, miközben Melinda elvette a pénztárgép zárásának szalagját, és átnézte. Felállva egy pillanatra megtorpantam, tudva, hogy rajta van a késői nyitás, de Melinda nem szólt semmit. Ezer százalék, hogy látta, de nem jegyezte meg.

– Tényleg jó nap volt – biccentett elismerően a szinte üres kosarakra. – Nem is nagyon maradt semmi?

– Csak három medvehagymás – mutattam a pultra kirakott perecekre.

– Az mindig – emelte égnek a szemét. – Egyszer bezzeg nem hoztam, akkor meg mindenki azt kereste – magyarázta.

– Igen, ez ilyen – mosolyodtam el a táskámat a vállamra véve.

– Na és hogy vagy? – érdeklődött, amikor kiléptem a pult mögül, és csípőre téve a kezem kicsit kinyújtóztam.

– Leszakad a derekam – ismertem be, amire Melinda őszintén elcsodálkozott.

– Tizenkilenc évesen? – kérdezte hitetlenül.

– A tizenkilenc az új hetven – feleltem, amire elnevette magát, miközben elindultunk a kijárat felé.

– Tegnap elfelejtettem mondani – szólt. – Tisztában vagyok vele, hogy az érettségi utáni nyaradat töltöd, én is voltam ennyi idős, emlékszem még rá, szóval mindent tudok és értek, éppen ezért mondom, hogy nincs ellenemre, ha jönnek hozzád barátok, volt osztálytársak, meglátogatnak, itt lógnak majd veled – magyarázta. – Csak annyi, hogy a munkádat ettől függetlenül el kell végezned, úgyis megtudom a netes értékelésekből, ha nem – nézett rám szigorúan. – Ja. És ha jönnek a barátaid. Nincs ingyenperec – tette hozzá a mutatóujját feltéve. – Senkinek.

– Ezzel nem lesz gond – nyugtattam meg. – Nem jönnek – tettem hozzá legyintve.

– Én nem azt mondtam, hogy nem jöhetnek – szólt védekezőn. – Azt mondtam, nincs ingyenperec! Kellett már elbocsátanom hiány miatt alkalmazottat, nem volt kellemes tapasztalat – fújtatott a szemét forgatva.

– Oké, de tényleg nem kell aggódni, nem fog jönni hozzám senki – ismételtem, kiélezve a mondandómat az engem érintő részre.

– De nyugodtan jöhetnek – erősködött. – Csak fizessenek – magyarázta, ő is kiélezve a mondandóját az őt érintő részre.

Mivel úgy tűnt, elbeszélünk egymás mellett, inkább ráhagytam.

– Rendben – bólogattam. Végül is neki mindegy, hogy jönnek-e hozzám, vagy sem, a lényeg, hogy ne legyen hiány.

A kijáratnál elköszöntünk egymástól Melindával, és amíg ő a parkoló felé indult, én a HÉV-megálló irányába kezdtem sétálni.

3. nap

Reggel a tegnapelőttinél jóval később, a tegnapinál viszont korábban indultam el otthonról.

A PerecPont-os ujjatlan felsőmben, fekete farmersortban és platformos cipőben álltam az előszobatükör előtt, és lábujjhegyen forgolódva néztem meg magam, amikor anyu kijött az előszobába.

– Nem viszel ebédet, Zoé? – érdeklődött.

– Nem, túl meleg van, és nem tudom hűtőben tartani – ráztam meg a fejem, miközben a tükörhöz hajolva ellenőriztem, hogy nem jött-e szét valahol a szoros holland fonásom, ami két oldalon húzódott végig lefelé, elvezetve a hajam a fülem mögött, egészen a vállamig.

– Jó, de akkor is egyél valamit. Felborulsz ebben a kánikulában – aggódta túl a dolgot.

– Persze, majd veszek egy szendvicset – feleltem, és a fülhallgatózsinórral babrálva kinyitottam az ajtót, majd leszaladva a lépcsőházban elindultam a harmadik munkanapomra.

Aznap láttam meg először a HÉV-es fiút. A helyemen ülve vártam az indulásra, és zenét hallgatva néztem az üvegen át a peronon gyaloglókat, akik mind előrementek, hogy az első kocsikba szálljanak fel. Nekem megfelelt az utolsó, úgyhogy beültem az ablakhoz. A táskámat magam mellé raktam, megakadályozva, hogy bárki mellém üljön, mert kiborítónak tartom, amikor még van egy halom szabad hely (mint a nyári reggeleken mindig), de valaki közvetlenül mellém ül le. Úgyhogy ezt kivédve a táskámmal tartottam távol a bolondokat és a perverzeket, akik mindenáron társaságra vágytak egy szinte üres járművön. Nem feledkezve meg a tolvajokról sem, a táska pántját többször körbetekertem a csuklómon, és a tenyerembe zárva végig fogtam, így ha valaki el akarta volna emelni, engem is vele rántott volna. De szerencsére semmi ilyesmi nem történt, azonban biztos, ami biztos alapon felkészültem rá. A hangosbemondó bemondta, hogy mindjárt indul a gödöllői HÉV. A peronon lévők erre sietős léptekkel mentek előrébb, az aluljáróból felérők pedig futólépésben közelítették meg a szerelvényt, és a hátsó ajtót kinyitva felszálltak, arcukon a megmásíthatatlan „na, elértem” elégedettséggel. A HÉV aztán egyszer csak megindult, és lassan elhagytuk az állomást, magunk mögött hagyva azokat, akik csalódottan csapnak rá a combjukra, amikor megpillantják a távolodó járművet. Köztük volt a srác is. Magas, napbarnított, sportos, sötét hajú, irtó helyes. Rövidgatyát és fehér pólót viselt, oldalán sporttáska lógott, és csalódottan nézett a HÉV után. Soha senkinek nem állt még ennyire jól, hogy lekéste a járatát. Annyira néztem, hogy oldalra hajolva nem vettem észre az ablaküveget, és beütöttem a halántékomat. Odakapva megdörzsöltem a fájdalmas pontot, és egy „de hülye vagy, Zoé” gondolattal visszahelyezkedtem az ülésen, tovább hallgatva a lejátszási listámat, miközben a HÉV dudálva jelezte érkezését egy kereszteződésbe, ami után felgyorsulva zakatolt a következő állomásig.

Leszállást követően az állatpark bejáratához igyekezve kikerültem egy csoport kiránduló iskolást, és a kerítés mellett gyalogolva előkerestem a belépőmet, amit felmutatva a portásnak átengedett a forgókapun.

Úgy tűnt, sikerült eltalálnom az ideális érkezési időpontot, mert amikor a még zárva tartó állatparkba érve elindultam a PerecPont felé, láttam, hogy mások is a nyitásra készülnek. Az ajándékboltban dolgozó nő éppen akkor vitte ki az üzlet elé a felfújt lufikkal teli állványt, a fagyispultnál lévő lány pedig a napernyőt nyitotta ki, amikor elmentem mellette.

– Szia – köszönt rám az ernyő alól, amikor észrevett.

– Szia – intettem a termoszommal, aztán belekortyoltam a tejeskávémba, miközben félreálltam, hogy elengedjem a szemből érkező kiskocsikat, amik valamit szállítottak. Addig odasétáltam a rókákhoz, hogy megnézzem, mit csinálnak, de csak az árnyékba húzódva feküdtek. Egy újabbat kortyolva a kávémból hátrapillantottam a vállam felett, és látva, hogy elmentek a kocsik, én is továbbmentem.

A PerecPonthoz érve felraktam a pultra a táskámat, aztán a kulccsal kinyitottam a szekrényt, és elkezdtem kipakolgatni. A szemben lévő flamingóknál a gondozók éppen slaggal locsolták el a piszkot, miközben teljesen általános dolgokról beszélgettek. Ahhoz, hogy hallják egymást, túl kellett kiabálniuk a vízsugarakat, ami miatt akaratlanul is fültanúja voltam a diskurzusnak, amiből többek közt az is kiderült, hogy az egyikük szerint nem volt rossz a film, de azért kicsit jobbra számított, Nóráék gépe majdnem ötórás késéssel indult, valamint van egy újfajta, meggyes ízesítésű, de nem lehet mindenhol kapni, a dohányboltban például még nem volt. Ezt mind megtudtam nyitásra készülve.

Amikor mindennel megvoltam, és már csak Tibire meg a perecekre vártam, a stand mögött állva rákönyököltem a pultra, és a telefonomat a kezembe véve unalmamban átpörgettem az Instát, megnézve, hogy ki mit csinál ezen a forró júliusi napon, miközben a gondozók, végezve a flamingókert takarításával, kijöttek a kerítésen, és tovább beszélgetve elmentek előttem. A távozásuk után a környéket a flamingók „krak, krak” hangja töltötte be, illetve a fák túloldaláról időnként felhangzott a medve morgása is, de igaza volt Melindának, könnyen hozzá lehet szokni – a harmadik napon már fel sem pillantottam a telefonomból, csak tovább nézegettem a feltöltött képeket az Instán, belájkolva egy-kettőt, ami tényleg tetszett.

Háromnegyed tízkor Tibi tűnt fel a kosarakkal a kezében, mire leengedtem a telefont, és felegyenesedtem a pult mögött. Nagyokat lépkedve jött felém, kiengedett haja a tempóját követve mozgott ritmusra, a fejhallgatójából pedig már messziről hallatszott a ricsaj, ami, ahogy közeledett, egyre erősebben szólt, majd amikor odaért hozzám, és letolta a fülest a nyakára, teljesen kivehető volt a gyors tempójú metálzene.

– Cső, Zoé – tette le elém a kosarakat, és kirántotta oldalról a lapot.

– Szia – köszöntem vissza, miközben felhajtottam a perecekről a takarót, és számolni kezdtem.

Egyikünk sem hozta fel, hogy a tegnapi késésemmel ellentétben ma időben érkeztem, evidens volt, úgyhogy nem csináltunk témát belőle. A tegnapin már túl voltunk, a maiért pedig nem járt dicséret, mert ez a normális állapot, amiért felvettek. Így aztán nem témáztunk rajta, én számoltam a pereceket, Tibi pedig fél karral a pultra könyökölve várta, hogy végezzek, miközben a nyakában szóló zene ritmusára mozgatta a fejét, és néha légdobolt egyet.

– Megvan minden – néztem fel az utolsó kosárból.

– Király – mondta, és felém tartotta az összetekert lapokat, amiket átvettem, majd aláírva visszaadtam neki. – Kösz – vette el, és eltolva magát a pulttól felpillantott az égbolt felé. – Pusztulat meleg lesz ma is – jegyezte meg.

– Igen – helyeseltem, és felnéztem a falevelek között átszűrődő délelőtti napsugarak felé.

– Nem kérsz egy baseballsapit? – kérdezte rám nézve.

– Á, nem, árnyékban vagyok – feleltem.

– Tuti? – fordult felém érdeklődve. – Van egy panterás a csomagtartómban, behozom neked, nem tart semeddig.

– Tuti – mondtam. – De azért köszi – tettem hozzá, mert rendes volt, hogy felajánlotta.

Tibi legyintett, jelezve, hogy ez aztán semmiség, aztán visszarakta fejére a fejhallgatót, és felemelte az üres rekeszeket.

– Holnap jövök – köszönt el kiabálva, nem érzékelve a zene miatt, hogy mennyire üvölt.

– Oké – feleltem normál hangon, mire Tibi intett, és elcaplatott az úton, ugyanolyan nagy léptekkel távozva, mint ahogyan érkezett.

A perecek rendezgetése közben a hangszórókból megszólalt a nyitást jelző kis dallam, amivel elkezdődött egy újabb nap az állatparkban.

Nem sokkal később egy idős házaspár jelent meg a kanyarban az unokáival, aztán jött egy parkban dolgozó személyzeti tag, majd egy egész nyári tábornyi gyerek fordult be az ösvényen. Őket kerültem ki reggel a park felé igyekezve. A kanyarból kiérve egyszerre vették észre a flamingókat és a PerecPontot, ami után eszeveszetten rohanni kezdtek. A csoport egy része a flamingókhoz érve rögtön fellépett a kerítés alsó részén lévő kis pöcökre, amit taposva úgy harminc centivel magasabbra kerültek, a társaság másik fele pedig a perectől veszítette el az eszét.

– Tamás bácsi, vehetünk perecet?! – üvöltötte az egyikük felém rohanva. Egy pillanat alatt ott tolongott előttem egy tucatnyi alsós gyerek, és egymást lökdösték könyökkel, miközben a létező összes helyen összetapicskolták az egész pultot, leverték az árlistát, nyúlkáltak a perecekhez, és az arcomba kiabálták, hogy mit kérnek.

– Szotyiiii!

– Van sajtos, én sajtosat kérek!

– Bence, te mit veszel?

– Úúú, szezámos!

– Tamás bácsi! Tamás bácsiiiiiiii!

– Én sósat fogok enni.

– Pfuuuj, medvehagyma.

– Ebben mi van? – emelte fel a kosár takaróját az egyik gyerek, és benézett alá.

Még soha nem volt migrénem, de mindig valami ilyesminek képzeltem el. A zsivaj közepette a fejemet kapkodva éreztem, hogy kezd kicsúszni a kezem közül az irányítás, miközben a gyerekek előttem lökdösődve ordítoztak nekem, egymásnak vagy valami Tamás bácsinak, akit sehol nem láttam, miközben volt, aki már távozott a sorból, és átrohant a flamingókhoz. Pereccel a kezében.

– Hé, azt honnan…? – kérdeztem utánaszólva, merthogy tőlem biztosan nem, majd észrevettem, hogy egy másik kölyök szintén az egyik kosárban matat, és kivesz belőle egy csomagolt perecet. – Na jó! – elégeltem meg, és visszavettem tőle, aztán letakarva a kosarat erélyesen rájuk szóltam. – Mindenki nyugodjon le, rendeződjön sorba, egyszerre csak egy kérjen, és én adom a perecet! Rendben?

– Mi van, ha nem? – feleselt vissza az egyikük, amire a többiek röhögve reagáltak, én pedig unottan nézve rájuk előrehajoltam, leakasztottam a nyitva tartás táblát, felemeltem, és a gyerekek szemébe néztem.

– Akkor? – kérdeztem, és mosolyogva megfordítottam, úgy, hogy ezúttal a zárva felirat legyen feléjük. Ennyi. Abban a pillanatban susmusolás kezdődött, a gyerekek összenézve olyanokat tátogtak, hogy „ne már”, meg hogy „gyerünk, álljatok sorba normálisan”, aztán pár pillanat alatt el is rendeződtek előttem, és egyesével elmondták, hogy mit szeretnének kérni. Alsós általános iskolások. Csak a kaját kell megvonni tőlük, és máris kisangyalokká válnak.

Elégedett mosolyomat elfojtva kiszolgáltam őket, miközben az idegileg igencsak leharcolt állapotban lévő Tamás bácsi is odaért hozzánk, és utolsóként rendezte a pereceket.

– Összesen huszonegy darab volt – ütöttem be.

– Kérhetek áfás számlát? – kérdezte a meggyötört tanár. Nem tudom, hány napos lehetett a tábor, de a tanár érdekében reméltem, hogy ez már lassan a vége.

– Persze – mondtam, és lehajolva kinyitottam a szekrényt, hogy előszedjem a számlához szükséges papírokat, miközben a táborozó gyerekek már mind átrohantak szembe, és a kerítést taposva üvöltöztek a flamingóknak pereccel a kezükben.

Amikor megírtam a számlát, a tanár az órájára nézve összeszedte a gyerekeket, és visszaterelte őket arra, amerről jöttek. Nem sokkal később rájöttem, hogy miért, negyed tizenkettőkor ugyanis újra felbukkantak, csakhogy ezúttal túravezetővel.

A kanyarban feltűnő srác ugyanaz volt, akit első nap láttam, a csoport élén ment, és hangosan beszélt hátrafelé haladva, miközben mögötte a táborozó gyerekek teljes létszámban követték, plusz néhány nyugdíjas, kisgyerekes család és egy-egy egyedül érkezett látogató is. Extra sok résztvevője volt a délelőtti túrának, a fiú pedig (valószínűleg) a gyerekek miatt egy másik, a két nappal korábbihoz képest jóval interaktívabb idegenvezetést tartott nekik, sok kérdéssel, amire felszólította a jelentkezőket. A flamingók kerítésének dőlve beszélt a körülötte széles körben álló csoporthoz, egy-egy választ hallva pedig nevetve megrázta a fejét, és kijavította.

– Parancsoljon – adtam át közben egy idős nőnek a perecét, aztán beütve az összeget felé fordítottam a terminált. – Érintheti – szóltam, és miközben a bankkártyáját hozzányomta a terminálhoz, én az éppen továbbálló túracsoport felé pillantottam.

A túravezető ment elöl, néhány gyerek pedig már nemcsak mögötte, hanem közvetlenül mellette is lépkedett, folyamatosan lógva rajta, mindenféléről faggatva. A jelenetet látva halványan elmosolyodtam, aztán összehúztam a szemöldökömet, és a bankkártyaterminálra néztem.

– Hibás kód – szóltam, amikor leolvastam a kiírt problémát.

– Az nem létezik! – háborodott fel azonnal a nő, aztán csak megpróbálta újra. Hát, mégis létezett, mert beigazolódott, hogy elsőre ő nyomta félre, másodszorra már elfogadta a terminál, de persze a nő nem mondott semmit, csak átsétált a flamingókhoz, és leülve a padra enni kezdte a tökmagos perecét, miközben a madarakat nézte.

Ebédidőben bezártam a pultot, és elsétáltam a büféig, ahol már megint szendvicset akartam venni, tekintve, hogy reggel nem szóltam a hamburgerről, de amint megláttam a food truck előtt kígyózó sort, a kész szendvicsért sem álltam be. A tömeg nagy részét a táborozó gyerekek tették ki, úgyhogy azzal a lendülettel tovább is mentem, és úgy döntöttem, hogy elsétálok a park másik végében lévő étteremig. Erre még nem is jártam, úgyhogy az alpakáknál megállva rákönyököltem a kerítésre, és az államat támasztva néztem az állatokat, amikor is két alpaka is odajött hozzám, ami eléggé meglepett.

– Hé, sziasztok – simítottam meg egymás után a fejüket, és bár tudom, hogy kajáért jöttek, megszokva, hogy a látogatók etetik őket, azért örültem a találkozásnak, akkor is, ha amint rájöttek, hogy nincs nálam semmi, ott is hagytak. A kerítésnek dőlve néztem utánuk, aztán továbbmentem, elsőként a mosdóba, hogy lemossam a kezemről az alpakanyálat.

A WC melletti étterem nem elviteles, hanem beülős volt, ráadásul a kerthelyiségbe lábujjhegyen benézve a tujákon át láttam, hogy elég elegáns, fehér abroszos-pincéres. A kirakott étlapon olyan klasszikus éttermi kaják szerepeltek, mint roston sült kacsamell, kecskesajtos rizottó, vagy éppen túrókrémes palacsinta eperöntettel és vaníliafagylalttal. Az árak is ezekhez az ételekhez és kiszolgáláshoz igazodtak, nem pedig a fizumhoz kapott bónuszhoz, ráadásul a (direkt) szakadt farmersortomban és PerecPont-os topomban nem annyira voltam megfelelően öltözve, úgyhogy végül inkább továbbmentem. Egy jó nagy és mondhatni, felesleges kört téve visszajutottam az állatpark bejáratához, ahol bementem az ajándékboltba. A hűvös, klimatizált üzletben a hűtőhöz lépve kivettem egy jeges teát, és az átforrósodott nyakamhoz nyomtam az üveget, miközben a plüssállatokkal és állatos bögrékkel telepakolt polcok között sétálva valami snacket kerestem. Egy másik soron megtaláltam, úgyhogy egy energiaszeletet és egy csomag chipset felvéve odamentem a pulthoz, és kifizettem a rendkívül egészséges ebédemet. A mellkasomhoz szorítva a vásárolt cuccokat, foggal próbáltam kibontani az energiaszeletet, miközben az ajtóhoz léptem, ami magától kinyílt előttem. Vagyis nem magától, hanem a túravezető srác nyitotta ki, aki éppen befelé igyekezett, aztán észrevéve, hogy én meg pont kimennék, félreállt, és megtartotta az ajtót.

– Gyere csak – szólt.

– Khöszi – bólintottam a fogam közé szorított szelettel, és kibújtam az ajtót kitámasztó karja alatt, mire a fiú mosolyogva biccentett, és már be is ment. A csukódó ajtón át is kihallatszott, hogy az eladónő milyen szívélyesen üdvözli.

Az úton visszaindulva végre sikerült kibontanom az energiaszeletet, és séta közben megettem, aztán a rókák kifutójánál lévő egyik padra leülve kibontottam a chipset, és az állatokat nézve elfogyasztottam a fél zacskóval.

– Bocs, csinálnál rólunk egy képet? – szólított meg egy fiú, aki mögött egy lány mosolyogva várta, hogy mit válaszolok. Randinak tűnt a dolog, a ruházatukból, a viselkedésükből és abból ítélve, hogy nem szelfiztek, hanem normális képet szerettek volna.

– Persze – tettem félre a chipseszacskót, és felállva átvettem a telefont.

Készítettem róluk néhány fotót, aztán visszaadva megvártam, hogy ellenőrizzék, jó lett-e. Megköszönve a segítséget boldogan továbbmentek, én pedig felvettem a padról a fél zacskó chipset, és elindultam a PerecPont felé, mert lassan lejárt az ebédidőm.

A flamingóknál lézengtek páran a kora délutáni nyugalomban, és a bezárt perecpult előtt is ácsorogtak ketten, úgyhogy odaérve gyorsan kinyitottam, és kiszolgáltam őket.

– Köszi, sziasztok – szóltam a pulttól ellépő két lánynak, majd az otthagyott blokkot összegyűrtem, és oldalra hajolva kidobtam a felakasztott szemeteszsákba. A távozásukkal teljesen kiürült a környék, mert a flamingóknál időző család is éppen akkor sétált tovább a medve irányába, így egyedül maradtam a területen.

A pultra könyökölve a tenyeremre támasztottam az államat, és a flamingókat figyeltem, amikor is az állatparki ösvényen feltűnt a görényjelmezes lány.

Tetőtől talpig beöltözve sétált, aztán lefordulva az útról elindult a PerecPont felé. A pulthoz érve megállt előttem, és két kézzel megragadva a fejet, felfelé kezdte tolni a nyaka felett.

– Segítsek? – kérdeztem összeráncolt homlokkal figyelve a műveletet.

– Nem, már… – hangzott a tompa hang odabentről, majd a következő pillanatban sikerült leemelnie magáról a plüssfejet. – Megvagyok – szólt csapzottan, és miközben fél kézzel kifésülte izzadt homlokából a rátapadt hajtincseket, a másikkal a hóna alá csapta a fejet.

– Minden oké? – fürkésztem.

– Persze – biccentett. – Csak ma kinyírtak – fújtatott, és a pultra kirakott kínálatot böngészte.

– A táborozó kölykök? – tippeltem meg, mire a jelmezes lány meglepetten pillantott rám. – Itt kezdték a napot – mondtam magyarázatképpen, amire egy „akkor tudod” bólintással mosolyodott el, és tovább nézegette a kínálatot.

– Milyen a burgonyás? – kérdezte.

– Még nem kóstoltam – ráztam meg a fejem. – De sokat visznek belőle – tettem hozzá.

– Jó, akkor kérek egyet – gondolta át, mire a kosár takaróját felemelve kikerestem a kért darabot, és átadtam neki.

A lány kifizette, és miközben én a terminálra vártam, hogy elfogadja a tranzakciót, ő kibontotta a csomagolásból a perecet, és beleharapva elkerekedett a szeme.

– Hmmmm – nézett rám. – Ez jó – bólogatott.

– Tényleg? – téptem le a blokkot.

– Ühüm – bólogatott teljes meggyőződéssel. – Próbáld majd ki – mondta evés közben, aztán, hogy jobb fogást találjon rajta, rántott egyet a hóna alatt fogott fejen, és ellépve a pulttól továbbment.

Néztem, ahogyan elsétál, és a homlokom felé fújva a levegőt felpillantottam a lombok felett tűző nap felé.

A délután sokkal lazább volt, mint a délelőtt, a parkban inkább csak lézengtek a látogatók a nagy melegben. Negyed négykor az ösvény kanyarulatában felbukkanó Állati Túra résztvevői is csak nyolcan voltak, a túravezető srác nekik tartott előadást. Mondjuk, ugyanolyan profin, mint délelőtt, amikor több tucat érdeklődő vette körül.

A pult mögött állva hallgattam a flamingókról szóló érdekességeket, aztán amikor a fiú hátráló léptekkel továbbindult az ösvényen, hogy átmenjenek a medvéhez, elnézett a csoportja mellett, és megkereste a tekintetével a PerecPontot. Amikor látta, hogy őket nézem, intett egyet, mire a csoport tagjai is hátrafordultak, hogy megnézzék, kinek köszönt. Visszaintettem az idegenvezető srácnak, és – mint kiderült – néhány csoporttagnak is, akik hozzá hasonlóan köszöntek nekem, ami elég fura volt, úgyhogy a röhögésemet elfojtva hajoltam a pereceskosár fölé, és úgy csinálva, mintha dolgom lenne, rendezgetni kezdtem a pereceket.

Ma először teljesen egyedül zártam. Melinda telefonált, hogy nem fog kiérni, boldogulok-e magamban. Mondtam, hogy persze, semmi gond, bezárok egyedül.

Mindent úgy csináltam, mint az előző két napon, lezártam a kasszát, elpakoltam, összecsomóztam a szemeteszsákot, és odatettem, ahol a legkönnyebben felveszik, a maradék pereceket pedig a pulton hagytam, amiről küldtem Melindának képet. A kijáratnál a kilépőkapu kattogó karját átfordítva magam előtt fáradtan indultam el a HÉV felé, a fülhallgatómat keresve, amikor is valaki odaszólt az út felől:

– Nem kell egy fuvar hazáig?

Felnézve a kezemben fogott fülhallgatózsinóromból már épp el akartam küldeni a francba, aki beszólt, amikor meglátva aput elmosolyodtam. A kocsi mellett állt, és kívülről nézegette az állatparkot.

– Hát te? – sétáltam oda meglepetten.

– Gondoltam, egy ilyen dög meleg nap végén szívesen kihagynád a HÉV-ezést – felelte egyszerűen. – Jól tippeltem?

– Jól – ismertem be, és az utasülés ajtaját kinyitva beültem a kocsiba, és magamra irányítottam a műszerfalon lévő összes klímát. – Köszi, hogy értem jöttél – pillantottam apu felé hálásan, amikor beült a volánhoz.

– Útba esett – állította, én pedig pontosan tudva, hogy nem igaz, mosolyogva hátradöntöttem a fejem az ülésen, és az arcomba fújó hideg levegőt élvezve kinéztem az ablakon. Az állatpark bejárata előtti árnyékos kapuban ismét több dolgozót láttam együtt lógni munka után, ott volt egy-két büfés, a fagyiárus, néhány takarítódiák, és a túravezető srác is, aki éppen a mellette ülő lánynak adta át az italát, aki szomjasan lehúzta a maradékot. Bár már nem a megszokott ruháját viselte, átöltözve is rögtön felismertem. Az állatpark kabalája volt az, a görényjelmezes lány, aki vigyorogva letette maga mellé az üres üveget, aztán valakire nézve nagyot nevetett.

4. nap

A HÉV-en ülve az indulásra vártam, és a kocsiba felszállókat figyeltem, akik elindultak az ülések között, szimpatikus helyet keresve. Volt bőven, a reggeli járaton szokás szerint elvétve voltak csak emberek, ők is hézagosan, szétszóródva ültek. Akik többen voltak, beszélgettek, az egyedül lévők pedig olvastak, telefonoztak, zenét hallgattak, vagy ezeket kombinálták. Én kizárásos alapon csak zenét hallgattam, mert a másik kettővel problémáim adódtak. A telefonomon nem volt semmi érdekes, olvasni pedig sosem tudtam járművön, mert valamiért hányingert kapok, ha próbálkozom vele. Úgyhogy a fülemben szóló zenét hallgatva csak úgy néztem a többi utast, vagy ki az ablakon a peron irányába, amikor megint megláttam a fiút felérni az aluljáróból. Most nem késte le a HÉV-et, hanem ráérősen sétált a peronon a kocsi felé, és mivel ezúttal több ideig láttam, alaposabban meg tudtam nézni, hogy megállapítsam, tényleg olyan helyes-e, mint az emlékeimben volt. Nem, abszolút nem – gondoltam, amint felém gyalogolt. Hanem ezerszer helyesebb – javítottam ki magam a fiút nézve, aki rövidgatyában, pólóban, sporttáskával a vállán ment el mellettem az ablak alatt, és napbarnított kezében fogott telefonját a füléhez fogva elröhögte magát valamin, szabad kezével pedig hátrafésülte szemébe lógó haját, amitől még döglesztőbb lett a kinézete.

Egy pillanat alatt eltűnt a szemem elől, én pedig az üveghez hajolva feltűnésmentesen utánafordultam, és hátulról néztem, ahogy továbbgyalogol az egyik első kocsihoz. Úgy is eléggé rendben volt. Visszafordulva a helyemre, a fülesemen át hallottam, hogy bemondják a HÉV indulását, úgyhogy azt figyeltem, ahogy futni kezdenek az emberek a vonat felé. Közel sem volt annyira érdekes, mint a helyes HÉV-es srác, de azért lekötött mint program, ráadásul majdnem minden tippem bejött, akire magamban fogadtam, hogy eléri-e, vagy lekési.

Amikor Gödöllőre érve leléptem a kocsiból, körbenéztem az állomáson. Valamiért titkon abban bíztam, hogy a fiú is ott száll majd le, ahol én, de nem volt ott. A többi utas mögött sétálva a peronon araszolgattam egy darabig, aztán leelőzve őket elindultam az állatpark felé.

A bejárathoz érve kikerültem a látogatók azon típusát, akik valamiért szeretnek elsőként érkezni. Ma is ott voltak az állatpark előtt, bőven a nyitás előtt, és az árnyékba húzódva várták a tíz órát. Elsétálva mellettük felmutattam a belépőkártyámat a portán, amivel rögtön bejutottam a parkba, azonban a megszokott útvonal helyett ezúttal balra indultam el, a papagájok irányába, és egyenesen a büféhez mentem, hogy leadjam az ebédrendelésemet.

– Sziasztok – köszöntem be a food truck ablakán, amikor megérkeztem, és láttam, hogy bent készülődnek a nyitásra. Az egyik lány egy konyharuhába törölve a kezét odajött, és megkérdezte, hogy miben segíthet. Kábé fél perc alatt megbeszéltük, hogy háromnegyed egyre elkészítik nekem a hamburgeremet, amit sorban állás nélkül átvehetek, én pedig ki is fizettem előre, hogy azzal se menjen az idő. Az ebédemet letudva elindultam, miközben a telefonomra értesítés érkezett. Rápillantottam a kijelzőre, amin az időjárás-applikáció küldött értesítést a mai napra vonatkozó hőségriadóról.

Még egy forró nap. A gondozók már kora reggeltől locsolták, vizezték és itatták folyamatosan az állatokat, de a park vezetősége a látogatókra is gondolt, az ösvényen a PerecPont felé sétálva három helyen is átmentem az éppen beüzemelésre kerülő párakapu alatt, ami lehűti majd az alatta áthaladókat.

A pulthoz érkezve letettem a táskámat, és kulccsal a kezemben leguggoltam a szekrényhez, hogy kipakoljak belőle.

– Cső, Zoé – hajolt át a pulton Tibi, amikor megérkezett, és lógó hajjal nézett le rám, a nyakában lévő fejhallgató lármája közepette.

– Szia – pillantottam fel. – Fogd, légyszi – nyújtottam fel a pénztárgépet, amit ő felrakott a pultra, én pedig kivettem a bankterminált, és becsukva a szekrényajtót feltápászkodtam. – Köszi – pillantottam rá hálásan, aztán a kosarakról felhajtva a takarót számolni kezdtem a pereceket, miközben Tibi fél karral a pultot támasztotta, és az út túloldalára révedt. Úgy tűnt, az élet nagy dolgain töpreng, amit aztán meg is osztott velem.

– Vajon hogy különböztethető meg a hím és a nőstény flamingó?

– A hím valamivel nagyobb – feleltem, miközben felírtam a sajtos darabszámát.

– Tényleg? – lepődött meg.

– Tényleg – ismételtem meg, kamatoztatva a túravezető srác előadásán hallottakat.

– Nahát – ingatta a fejét. – Ezt nem vágtam – ismerte be Tibi.

– Én is csak most hallottam – nyugtattam meg, aztán felé tartottam az aláírt papírt. – Minden megvan.

– Kösz – vette el. – Holnap jövök – szólt, aztán elbizonytalanodva rám nézett. – Te leszel?

– Aha – bólintottam. – Még holnap jövök, aztán hétvégére off.

– Jól behúztad kezdésnek az öt legmelegebb napot – állapította meg, mire a vállamat megvonva a számhoz emeltem a vizespalackomat, és belekortyoltam. – Vagány – tartotta fel a hüvelykujját, én pedig ivás közben halványan elmosolyodtam, mire Tibi összerakta az üres rekeszeket, és elköszönve elindult velük a kijárat felé. Alighogy eltűnt a kanyarban, a hangosbemondóból felcsendült a kis dallam, ami a park nyitását jelezte, én pedig visszacsavartam az üvegre a kupakot, és eltűnődve néztem a szemközti flamingókertre, alaposabban megfigyelve a méretüket. Tényleg voltak nagyobbak.

A hőségriadó ellenére délelőtt elég sokan voltak a parkban, az ösvényen sorra tűntek fel a látogatók, akik a párakapun átsétálva hűtötték le magukat a melegben. Rendszerint kisgyerekes családok, vagy éppen egymást fotózó barátnők, de érkezett egy busznyi német nyugdíjas is, akik pillanatok alatt sorban álltak előttem perecért. Az egyik oka, hogy könnyen megkaptam a nyári munkát, az az emelt német érettségimnek volt köszönhető, úgyhogy nem volt gond a kiszolgálással, sőt még beszélgettem is a nyugdíjasokkal, akiktől megtudtam, hogy eredetileg budapesti városlátogatáson vannak, de kijöttek Gödöllőre, hogy megnézzék a Sissi-kastélyt, és ha már erre jártak, előtte bejöttek az állatparkba. Jó szórakozást és kellemes időtöltést kívántam nekik, aztán miközben átmentek a flamingókhoz, én összerendezgettem a kosarakban lévő pereceket, aminek száma jócskán megcsappant a német nyugdíjasok után. Volt egy egész sor, ami hiányzott. Megvették az összes medvehagymást. Ez fura – gondoltam, mert abból rendszerint mindig marad, aztán a vállamat megvonva átpakoltam úgy, hogy ne legyen hézagos, majd felvettem a laminált árlistát a pultról, és magamat legyezgetve néztem, ahogy a sportosan elegáns ruhát viselő németek a perecüket fogva visszasétálnak az ösvényen. Nem sokkal később újra felbukkantak, természetesen igénybe véve a belépőjegyhez járó Állati Túrát. Amit ma is a srác tartott, aki ezúttal két nyelven, magyarul és németül nyomta le az előadást, hogy a programon részt vevők közül mindenki megértse. A harminc német nyugdíjas mellett jó néhány egyéni látogató is volt, úgyhogy elég nagyszámú résztvevő gyűlt össze a délelőtti túrára. A fiú állta a sarat, a flamingók kerítése előtt megállva szembefordult a csoportjával, és folyamatosan beszélt, néhány mondatonként váltva a két nyelvet, energikusan, hangosan és érdekesen előadva, hogy felrázza az egyébként hőségtől bágyadt látogatókat. Én a pulton könyökölve a tenyerembe támasztottam az államat, a másik kezemmel pedig egy összegyűrt blokkot pöckölgettem a pereceskosár szélének, amikor feltűnt, hogy a srác elakadt a német mondat közben. Odanézve összehúztam a szemöldököm, és amikor újra nekifutott, figyelmesen hallgattam, hogy miről van szó. A flamingók étkezéséről beszélt, aztán a végén megint leblokkolt, mert nem jutott eszébe a szó. Az alkarjával letörölve a homlokát röhögve megrázta a fejét, majd a rászegeződő tekinteteket állva megnyálazta az alsó ajkát, és az orrnyergéhez nyúlva lehunyt szemmel gondolkodott. A „csőr” szót kereste, de egyszerűen nem ugrott be neki. Van ilyen.

– Schnabel – szóltam oda kisegítve, mire kinyitotta a szemét, és csettintve felém mutatott.

– Schnabel! – ismételte meg, miközben az egész csoport hátrafordult hozzám.

A német nyugdíjasok régi barátként üdvözöltek, amire zavartan visszaintegettem, mert nem tudtam, hogy ennyire jóban lettünk, aztán a srácra néztem, aki így már tovább tudott menni a szöveggel.

– Köszi – tátogta felém.

Egy egyszerű „nincs mit” mosollyal reagáltam, aztán tovább pöckölgettem a blokkgalacsint, miközben a fiú és a csoportja továbbment.

Amikor az Állati Túra levonulása után nem maradt senki a flamingóknál, és jobbra-balra kinézve az ösvényen sem láttam érkezőket, kirohantam a kanyar elé kihelyezett párásítókapuhoz, és beálltam alá vagy egy percre, hogy lehűtsem magam, aztán visszamentem a PerecPont mögé. A déli órához közeledve a levegő forró volt és állt, a fák alatti árnyékban sem mozdult meg, még egy kis szellő sem keletkezett, maximum az, amit én generáltam az árlappal.

Fél egykor szokás szerint elrámoltam a pultról, és elmentem ebédszünetre. A büfékocsinál már készen várt a hamburgerem, amit megköszönve átvettem, és egy „végre” pillantással szemügyre vettem. Jól nézett ki, úgyhogy már séta közben bele is haraptam, és kíváncsian rágcsáltam a falatot, aztán az összeérő ízeket megérezve elismerően bólintottam. Tényleg nagyon finom volt.

A tónál lévő egyik árnyékos padra leülve ettem meg végül a hamburgert, és a telefonomat a másik kezemben fogva válaszoltam anyu üzenetére, aki afelől érdeklődött, hogy bírom-e a meleget. Megírtam, hogy persze, aztán visszaraktam a telefont a zsebembe, kidobtam az összegyűrt szalvétát a kukába, majd visszaindulva a PerecPont felé beugrottam a mosdóba. Az épület árnyékában több gondozó és állatparki dolgozó beszélgetett, együtt töltve az ebédszünetet. Volt, aki az útszéli virágágyást elkerítő szegélyen ült, és szendvicset evett, mások jégkrémmel vagy hideg itallal a kezükben ácsorogtak a társaságban.

A mosdó nyitott ablakán át minden behallatszott odakintről, úgyhogy kezet mosva hallgattam, hogy miről beszélnek. Semmi különös, általános dolgok, meleg van, ki mit látott, mit eszik, meddig van, mikor végez.

A csapot elzárva megráztam vizes kezem, ami nagyjából húsz másodperc alatt meg is száradt, aztán elővéve táskámból a naptejemet, újra bekentem vele az arcomat, gondoskodva a fényvédelemről, majd a tenyeremről a maradékot elkenve a karomon kimentem a mosdóból, átadva a nyitott ajtót az éppen belépő két lánynak.

– Köszi – mondták egyszerre, aztán már folytatták is az eszmecserét valamiről, miközben mindketten beléptek egy-egy fülkébe, de ezután sem hagyták abba beszélgetést.

A mosdó épületétől elsétálva visszaindultam a PerecPontba, és megállva a rókák kifutója előtt, az árnyékban fekvő állatokat néztem egy darabig.

– Hogy bírják? – kérdeztem a gondozót, aki éppen akkor ment el előttem.

– Hát, nem fáznak – válaszolta mosolyogva. – De jól bírják, nincs bajuk – nyugtatott meg, én pedig visszanézve az állatokra elégedetten bólintottam, és továbbmentem az úton, kétszer is átsétálva a párakapu alatt. Másodszorra meg is álltam alatta.

A szünetről visszaérve a PerecPonthoz senki nem várt rám, úgyhogy ráérősen kipakoltam a pultra, és kinyitottam. Tudtam, hogy gyenge lesz a délután ilyen melegben, mert reggel még csak-csak elindulnak az emberek egy program kedvéért, de délután már kizárt, hogy ilyen hőségben ne vízpartot vagy strandot válasszanak, hanem forró állatparki sétát, nem mozduló levegővel, és minden megálláskor garantált leizzadással. Így aztán leginkább gondozók és dolgozók jártak az úton előttem, elvétve voltak csak látogatók, és ők sem nagyon vettek perecet, inkább hideg italokat, jégkását vagy fagyit fogtak a kezükben. Megértettem őket.

Melinda valamikor zárás előtt érkezett meg.

– De rohadt meleg van! – állapította meg a pultnál megállva, és felhajtva a pereceskosarak takaróját megnézte, hogy mennyi maradt. Elég sok. – Holnapra módosítok a kért mennyiségen – gondolkodott hangosan, és telefonját a füléhez emelte, majd vállal odaszorította az arcához, hogy ne kelljen tartania, miközben átfutott a maradék darabokon.

– Hol vannak a medvehagymások? – nézett rám értetlenül.

– Mind elfogyott – feleltem.

– Az hogy lehet? – csodálkozott.

– Nem tudom, ma annak volt a legnagyobb sikere – tártam szét a kezem, amit látva Melinda egy „hah!” hangot hallatott, majd amint felvették a telefont, beleszólt a készülékbe, hogy változtasson a másnapi mennyiségen.

Addig én elpakolva bezártam a PerecPontot, majd odaléptem Melindához, aki éppen lerakta a telefont.

– Na, holnapra kevesebb perecet kértem – mondta. – Elvileg jön a lehűlés, de csak délutántól mondja, inkább csökkentettem – győzködte magát, hogy helyesen cselekedett, és egymás mellett sétálva elindultunk a kijárat felé. A párakapuhoz érve Melinda átment alatta, én azonban megálltam egy kicsit, és lehunyt szemmel hagytam, hogy a hideg vízpermet valamennyire lehűtsön, aztán a szememet kinyitva Melinda után mentem, aki visszafordulva felém bevárt.

– Megvagy?

– Igen – feleltem a karomon lévő vízcseppeket elkenve.

– Várod már a holnap délutánt, mi? – kezdeményezett beszélgetést.

– Eléggé – ismertem be.

– Kemény első hét volt – bólogatott.

– Nem fogok hazudni – pillantottam felé mosolyogva. – Tényleg az volt – húztam ki a gumit a hajamból, és hátrafogva újra becopfoztam.

– Tudom – bólogatott felém. – Kérsz egy fagyit? – ajánlotta fel.

– Nem, köszönöm – feleltem.

– Jó, mert amúgy már bezárt – jegyezte meg, amint elhaladtunk az üres, csukott napernyős fagyispult mellett.

A kijáraton kilépve Melinda felém fordult, hogy elköszönjön.

– Holnap délelőtt jövök, új TikTok-videót forgatok a PerecPont oldalára – közölte.

– Rendben – mondtam, majd a HÉV felé indultam, Melinda pedig a parkoló irányába kezdett gyalogolni.

– Ja igen, Zoé – szólt utánam, mire megfordultam. A telefonját a kezében fogva nézett utánam. – Majdnem elfelejtettem. Gratulálok, ma kaptunk hat darab ötcsillagos véleményt a Google-ön.

– Tényleg? – lepődtem meg.

– Igen – bólintott. – Az összes németül van. Tudsz róla valamit? – kérdezte.

– Igen, volt nálam ma délelőtt egy csoport német nyugdíjas, vettek pereceket – magyaráztam. – Ők vették meg a medvehagymásokat – tettem hozzá. – Öt csillagot adtak? – kérdeztem elmosolyodva.

– Mind.

– Akkor ízlett nekik.

– A kiszolgálást is nagyon dicsérik – pillantott fel a telefonjából. – Szép munka – gratulált.

– Köszönöm.

Melinda elégedetten továbbment a parkoló felé, én pedig elindítottam a zenét a telefonomon, és elsétálva az állatpark előtt a HÉV-megálló felé indultam.

– Szia, jó pihenést! – kiáltott oda valaki, mire a fél fülesemet kivéve odanéztem a bejárat melletti társaságra.

– Nektek is, sziasztok – válaszoltam úgy általánosságban, mert nem tudtam pontosan megállapítani, hogy ki köszönt rám. Csak azt, hogy a hang alapján az egyik lány.

A dolgozókból álló csapat ezután visszafordult, és tovább beszélgetett, én pedig átmentem az üres úttesten, és a HÉV-hez odaérve megálltam a kihalt állomáson, ahol rajtam kívül csak ketten álltak a peronon. A szerelvény érkezésekor felszálltam az üres kocsiba, és lehuppanva az ablakhoz a magam melletti ülésre tettem a táskámat, amit az egyik állomásnál kénytelen voltam az ölembe venni, mert annyian szálltak fel egyszerre, hogy szükség volt a táskám által elfoglalt helyre.

A félig vizes hajú, pólón átütő, nedves fürdőruhafelsőt viselő lányok és a törülközőt a nyakukban tartó, lebarnult fiúk ellepték az egész kocsit, és fáradtan, naptól és víztől kiszívva rogytak le az ülésekre. A megtelt kocsit hirtelen belengte a naptejjel vegyített klóros strandvízszag, én pedig a zenét feljebb hangosítva fordítottam el a fejem a mellettem ülőről, és az üvegen át megnéztem, hol vagyunk. A peront elhagyva elolvastam a táblát, és egy „mindent értek” bólintással dőltem vissza az ülésen. Ez a sok ember mind az aquaparkban volt.

5. nap

A negyven nyári napból az ötödiken ismertem meg Szakót. Az első négy napban többször kerültünk így vagy úgy kapcsolatba, láttuk a másikat, intettünk egymásnak, beengedett az ajándékboltba, odaszóltam egy német szót segítségül, szóval volt köztünk interakció, de ha arra kellene válaszolnom, hogy mikor ismertem meg, akkor az ötödik napot mondanám. Amikor a vihar volt.

Reggel szokás szerint elkészültem, ruhámat az előrejelzésnek megfelelően kiválasztva, ami valahol a rohadt meleg és az elviselhetetlenül meleg közé lett belőve. A telefon jelzett valami felerősödő szelecskét délutánra, de nem nagyon foglalkoztam vele, mert lekötött az előtte lévő óránkénti lebontásban mutatott harminckilenc-negyven fokos kiírás. A PerecPont-os topomhoz szoknyát húztam, a hajamat felkötöttem, sminkkel pedig nem nagyon vesződtem, ilyen melegben nincs az a fixáló, ami rajta tartja a fejemen, ráadásul a folyamatos fényvédő kenegetésétől amúgy is lejönne. Úgyhogy csak egy kis spirált tettem fel, meg a szemöldökömet igazítottam meg, aztán a konyhában készítettem két pirítóst, amit megkentem avokádókrémmel, és szalvétára rakva a tenyeremre fektettem, majd egy „elmentem!” kiáltással megállva az előszobában megvártam, hogy a szüleim reagáljanak. A köszönésüket hallva bólintottam, és kinyitva az ajtót leszaladtam a lépcsőn. A HÉV-ig gyalogolva megettem a reggelimet, aztán letöröltem az arcomról az esetleges morzsákat, és felszálltam a kocsiba. Az ablak mellé ülve elővettem a telefonomat, és a kamerát megnyitva mosolyra húztam a számat, miközben a nyelvemet többször végighúzva a felső fogaimon ellenőriztem, hogy nem lett-e avokádós. Amikor megbizonyosodtam róla, hogy nem, leengedtem az ölembe a telefonomat, és a peront nézve figyeltem az érkező utasokat. Pontos volt a srác, úgyhogy megint elérte a járatot. A szokásos sporttáskával a vállán jelent meg a HÉV-nél, és lazán elhaladva a kocsi mellett, amiben ültem, előrement, hogy elöl szálljon fel. Nem nézett fel az ablakra, hanem csak eltökélten sétált a peronon, én pedig a tíz másodpercet követően, amíg elment mellettem, felemeltem a telefonomat, és új lejátszási listát kerestem, miközben a szerelvény megmozdult, és elhagyta az állomást.

Az állatparkba beérve eltettem a passtartón lógó kártyámat a táskába, és a bejárattal szemközti térkép melletti információs táblához léptem, ahol valami új szórólap volt kirakva.

– Arcfestés egész nap a játszótér mellett – olvastam el a felhívást, amin illusztrációként egy stockfotó szerepelt, amin egy kisgyerek tigrismintás arccal vigyorog. Oké, gondoltam, majd jobbra fordulva elindultam a PerecPont felé az üres parkban, a majommakogás közepette.

A párakapuk már üzemeltek, így a teljesen üres úton egyedül gyalogoltam át alatta, felfelé nyújtva a kezem, mintha csak el akarnám érni, aztán befordulva az ösvényen megérkeztem a flamingókhoz, ahol a gondozójuk éppen etette őket.

– Jó reggelt – köszöntem a középkorú férfinak, aki meglátva visszaköszönt. A kerítéshez állva néztem pár percig a folyamatot, aztán odamentem a PerecPonthoz, és kifújva magam feldobtam rá a táskámat, majd lehajoltam, és a hét utolsó munkanapján elkezdtem kipakolni a pultra.

Tibi pontosan háromnegyed tízkor érkezett, és felpakolta a pultra a kosarakat. A megszokottnál egy kosárral kevesebbet hozott, így hamarabb végeztem a számolással.

– Megvagyunk – adtam át az aláírt papírt.

– Oksi – vette el, és összetekerve a kezébe fogta. – Jó hétvégét, Zoé. Mi a terv? Kirúgsz a hámból?

– Az biztos – bólogattam. – Fel sem kelek az ágyból, és ledarálok egy teljes sorozatot – avattam be a részletekbe.

– Naa. Semmi buli? – csodálkozott.

– Miért, ez nem hangzik annak? – kérdeztem vissza szintén csodálkozva.

Tibi röhögve felemelte az üres rekeszeket, és elköszönve elment az ösvényen, én pedig elrendezgettem a pereceket, majd a hangszóróból felcsendülő ismerős dallamjelzést követően kinyitott a park. Többször is bemondták, hogy a játszótér mellett egész nap arcfestők várják az érdeklődőket, meg hogy a nagy hőségre való tekintettel számos ponton kihelyeztek párakapukat, illetve azt is folyamatosan felsorolták, hogy hol találhatók ivócsapok.

Tényleg rekordmelegnek ígérkezett a nap, ez a látogatók csekély számán is meglátszott, a nyitást követően csak néhány elvetemült kiránduló vagy messziről érkezett család bukkant fel az ösvényen, akik „ha már itt vagyunk, akkor megnézzük” alapon jöttek a parkba. Na meg Melinda, aki valamikor tíz óra után érkezett, kezében egy háromlábú telefonállványt cipelve.

Odaérve a pulthoz elhelyezte az állványt, és miközben beállította a magasságot a felvételhez, beavatott a részletekbe.

– Csináltam a PerecPontnak TikTokot – kezdte állítgatás közben. – Volt már, hogy For You-ztunk is – tette hozzá büszkén. – Na most azt találtam ki – jött ki az állvány mögül, és miközben hátráló lépéseket tett, megigazította magán hosszú nyári ruháját –, hogy csettintésre más perec lesz a kezemben – magyarázta. – Van TikTokod?

– Persze – feleltem.

– Akkor biztos ismered ezt a trendet – legyintett.

– Igen, láttam ilyet – helyeseltem. Pár éve, tettem hozzá magamban, aztán érdeklődve néztem Melindára, aki ismertette a rám vonatkozó részeket.

– Na most abban kérném a segítségedet, Zoé…