WILLIAM

GIBSON

MONA LISA
OVERDRIVE

William Gibson: Mona Lisa Overdrive

Copyright © 1988 by William Gibson

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

William Gibson: Mona Lisa Overdrive

Bantam Book, Random House Inc., New York, 1988

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-898-7 (epub)

ISBN: 978-963-419-899-4 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezet

ője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Szaklektor: Bari Máriusz

Korrektor: Boncz Éva, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction, cyberpunk

A testvéremnek,

Fran Gibsonnak,

csodálattal és szeretettel…

1.
A FÜST

A szellem az apja búcsúajándéka volt, amit egy feketébe öltözött titkár adott át a Narita egyik utasvárójában.

A londoni út első két órájában elfeledve hevert a táskájában a sima, sötét téglatest, amelynek egyik oldalát a Maas-Neotek mindenütt jelen lévő logója díszítette, a másik pedig enyhe ívével belesimult az ember tenyerébe.

A lány egyenes háttal ült az első osztályú kabin egyik ülésében, vonásai abba az apró, hideg maszkba merevedtek, amelynek modelljéül halott anyjának legjellegzetesebb arckifejezése szolgált. A körülötte lévő ülések üresen maradtak, mivel az apja azokat is kifizette. Nem kérte a menüt, amellyel az ideges utaskísérő kínálta. Az üres ülések, apja vagyonának és hatalmának bizonyítékai megfélemlítették. Az utaskísérő habozott, majd meghajolt és visszavonult. A lány egy rövid időre kiengedte a maszkra anyja mosolyát.

Szellemek, gondolta később, valahol Németország felett, a mellette lévő ülés huzatát bámulva. Milyen szépen bánik az apja a szellemekkel.

Az ablakon túl is szellemek voltak, Európa téli sztratoszférájának a szellemei, részleges képek, amelyek azonnal megjelentek, amint hagyta elkalandozni a tekintetét. Az anyja az Ueno parkban, törékeny arca a szeptemberi napfényben. „A darvak, Kumi! Nézd a darvakat!” És Kumiko a Sinobazu-tó felé fordult, és semmit nem látott, egyetlen darvat sem, csak néhány ugrándozó, fekete pontot, amelyek biztosan varjak voltak. A víz olyan simának hatott, mint az ólomszürke selyem, és halvány hologramok villogtak kivehetetlenül a céllövőbódék távoli sora felett. De Kumiko később látta a darvakat, többször is, álmában: origamidarvak voltak, neonszínű lapokból hajtogatott, szögletes teremtmények, amelyek fényes, feszes szárnyakkal repültek az anyja őrületének holdfényképén…

Eszébe jutott az apja, nyitott, fekete köpenye alól kivillant a sárkányok tetovált förgetege, amint íróasztala hatalmas ébenfa síksága fölé görnyedt, a szeme érzelemmentes és fényes, akár egy festett babáé. „Az anyád halott. Érted?” A lány körül minden csupa árnyéksík a férfi dolgozószobájában, ami maga a szögletes sötétség. Az apja keze előreindul a lámpa fénykörében, bizonytalanul, hogy a lányára mutasson. Felcsúszó köpenyujja alól egy arany Rolex és még több sárkány bukkan elő. A sárkányok sörénye hullámokban örvénylik, erősen és sötéten a csuklója körül, a mutatóujja rászegeződik. Rámutat. „Érted?” Ő nem válaszolt, inkább elszaladt, le az általa ismert titkos helyre, a legkisebb takarítógépek odújába. A gépek egész éjszaka kattogtak körülötte, pár percenként letapogatták lézerfényük rózsaszín villanásaival, amíg apja meg nem találta, aztán whiskey- és Dunhill-szagot árasztva fel nem cipelte a lakás második emeletén lévő szobájába.

Eszébe jutottak az ezt követő hetek, azok a bénult napok, amelyeket legnagyobbrészt valamelyik fekete öltönyös titkár társaságában töltött: óvatos férfiak automatikus mosolyokkal és szorosan összetekert esernyőkkel. Egyikük, a legfiatalabb és legkevésbé óvatos, egy zsúfolt ginzai járdán, a Hattori óra árnyékában mutatott be neki rögtönzött kendóelőadást, gyakorlottan kígyózva a döbbent eladólányok és tágra nyílt szemű turisták között. Fekete esernyője ártalmatlanul mosódott bele a harcművészet kötött, ősi íveibe. Kumiko ekkor elmosolyodott, a saját mosolyával, ami megtörte a temetési maszkot, és ez azonnal lelkifurdalást váltott ki belőle, ami még mélyebben és még élesebben vájt a szívének abba a részébe, ahol szégyenének és értéktelenségének tudatát őrizgette. De a titkárok általában vásárolgatni vitték: egyik hatalmas ginzai áruházból a másikba, és onnan a kék műanyag Michelin-útikönyv gőgös turistajapán nyelvén ajánlott, tucatnyi sindzsukui butikba. Kumiko csak nagyon csúnya holmikat vásárolt, csúnyákat és borzasztó drágákat, a titkárok pedig egykedvűen masíroztak mellette, erős kezükben fényes szatyrokkal. Ezeket az apja lakásába visszaérve minden délután szép rendben lepakolták a szobájába, ahol addig sorakoztak kibontatlanul és érintetlenül, amíg a szobalányok el nem távolították őket.

És a hetedik héten, a tizenharmadik születésnapja előestéjén megszervezték, hogy Kumiko Londonba menjen.

– A kobunom házában fogsz vendégeskedni – mondta az apja.

– De én nem akarok elmenni – válaszolta ő, és felöltötte az anyja mosolyát.

– Kénytelen leszel – felelte az apja, és elfordult. – Nehézségeink adódtak – közölte az árnyéksíkokkal teli dolgozószobával. – Londonban nem leszel veszélyben.

– És mikor jöhetek vissza?

A férfi nem válaszolt. Kumiko meghajolt, és elhagyta a dolgozószobát, még mindig az anyja mosolyával az arcán.

A szellem életre kelt az érintésére, amikor megkezdték a leereszkedést a Heathrow-ra. A Maas-Neotek biochipek ötvenegyedik generációja nehezen kivehető alakot varázsolt a mellette lévő ülésre. Egy fiút valami kopottas vadásznyomatról, aki hanyagul keresztbe tette a lábát drapp lovaglónadrágjában és lovaglócsizmájában.

– Helló! – köszönt a szellem.

Kumiko pislogott, és kinyitotta a kezét. A fiú villogott egy kicsit, majd eltűnt. A lány lepillantott a tenyerében tartott, sima kis egységre, és lassan újra összezárta rajta az ujjait.

– Ismét helló! – mondta a fiú. – A nevem Colin. A tiéd?

Kumiko csak bámulta. A fiú szeme élénkzöld füst volt, magas homloka sápadt és sima a rakoncátlan hajtincs alatt. Csillogó fogain át látszottak a folyosó túloldalán sorakozó ülések.

– Ha túl szellemképesnek találod – vigyorodott el –, feljebb vehetjük a felbontást… – Azzal egy pillanatra kellemetlenül tisztává és valóságossá vált, sötét zakója hajtókáján hallucinációszerű élességgel vibrált a szövet. – Viszont ez eléggé meríti az aksit – halványodott vissza a korábbi állapotába. – Nem értettem jól a neved. – Megint az a vigyor.

– Te nem vagy valódi – jelentette ki Kumiko szigorúan.

A fiú megvonta a vállát.

– Nem muszáj hangosan beszélned, kisasszony. Az utastársaid esetleg ferde szemmel nézhetnek rád, már ha érted, mire gondolok. A szubvokális a megoldás. Én bőrön át érzékelek mindent… – Kinyújtotta a lábát, két kezét összekulcsolta a tarkóján. – Biztonsági öv, kisasszony. Nekem persze nem kell becsatolnom magam, mivel, ahogyan arra rámutattál, nem vagyok valódi.

Kumiko elfintorodott, és a szellem ölébe dobta az egységet. Az eltűnt. Becsatolta az övét, az eszközre pillantott, habozott, majd ismét kézbe vette.

– Első londoni utad, igaz? – örvénylett vissza a fiú a periferiális látómezejéből. Kumiko akaratlanul is bólintott. – Nem félsz a repüléstől? Nem zavar, hogy így kell utaznod?

A lány megrázta a fejét, de nevetségesnek érezte magát.

– Semmi gond – folytatta a szellem. – Majd én vigyázok rád. Három perc múlva a Heathrow-n leszünk. Vár valaki odalent?

– Apám üzlettársa – válaszolta Kumiko japánul.

A szellem elmosolyodott.

– Akkor biztosra veszem, hogy jó kezekben leszel. – Rákacsintott. – Nem gondolnád, hogy poliglott vagyok, így ránézésre, mi?

Kumiko lehunyta a szemét, és a szellem suttogni kezdett neki, valamit a Heathrow régészeti emlékeiről, az újkőkorról és a vaskorról, agyagedényekről és eszközökről…

– Miss Yanaka? Kumiko Yanaka? – Az angol férfi ott tornyosult felette, gajdzsintömegét komor gyapjú ormótlan redői takarták. Apró, sötét szeme kifejezéstelenül méregette a lányt acélkeretes szemüvege mögül. Az orra mintha egyszer egészen laposra tört volna, és meg sem próbálta volna rendbe hozatni. Haját, már ami maradt belőle, szürke sörtévé nyíratta, fekete, kötött kesztyűje rojtos volt, és ujjatlan.

– Az én nevem – mondta, mintha ez máris megnyugtatná a lányt – Petal.

Petal Füstnek hívta a várost.

Kumiko didergett a hűvös, vörös bőrön, és az antik Jaguar ablakán keresztül nézte a lassan lefelé örvénylő havat, ami elolvadt az úton, amit Petal csak M4-nek nevezett. A késő délutáni ég színtelen volt. A férfi némán, minden erőfeszítés nélkül vezetett, szájával csücsörített, mintha fütyülni készülne. A forgalom tokiói szemmel képtelenül gyér volt. Megelőztek egy önvezető Eurotrans teherszállítót, amelynek tömpe orrán szenzorok és fényszórók sorakoztak. Kumiko a Jaguar sebessége ellenére úgy érezte, mintha valahogyan egy helyben állnának; a Londont alkotó tereptárgyak összesűrűsödtek körülötte. Nedves téglafalak, beton boltívek, feketére festett, égre meredő kovácsoltvas lándzsák.

A város a szeme láttára öltött alakot. Míg a kereszteződésekben várakoztak, arcokat pillantott meg: az út mentén vörös gajdzsinarcok látszottak a havon keresztül, sötét ruhák, sálakba burkolt állak, ezüstös tócsákon végigkopogó nőicsizma-sarkak. A boltok és házak sorai azokra a gyönyörűen megmunkált makettekre emlékeztették, amelyeket egy európai régiségekre szakosodott kereskedő oszakai galériájában kiállított játék vasút terepasztalán látott.

Ez a legkevésbé sem emlékeztetett Tokióra, ahol a múltból fennmaradt kevés relikviát féltő gonddal őrizgették. A történelmet ott darabra mérték, a ritkaságot a kormány porciózta ki, életben pedig a törvény és a nagyvállalati finanszírozás tartotta. Itt viszont a dolgok szövetét látszott alkotni, mintha a város egyben nőtt volna ki kőből és téglából, számtalan üzenet- és jelentésrétegből – egyik korszaké a másikon –, amelyek hosszú évszázadok során jöttek létre a kereskedelem és a birodalmi törekvések valamiféle, immár olvashatatlanná vált DNS-éből.

– Sajnálatos, hogy Swain nem tudott maga fogadni – szólalt meg a Petal nevű férfi. Kumikót nem is annyira az akcentusa zavarta, inkább a sajátos mondatszerkesztése; először azt hitte, magázza őt. Felmerült benne, hogy megidézi a szellemet, majd elvetette az ötletet.

– Swain – ismételte. – Mr. Swain a vendéglátóm?

Petal szeme rátalált a tükörben.

– Roger Swain. Az apád nem mondta?

– Nem.

– Á. – A férfi bólintott. – Mr. Kanaka ilyen ügyekben kiváltképpen odafigyel a biztonságra, ez érthető… Az ő pozíciójában etcetera… – Hangosan felsóhajtott. – Elnézést a fűtés miatt. A szervizben meg kellett volna javítaniuk.

– Maga Mr. Swain egyik titkára? – Ezt a vastag, fekete kabát gallérja feletti borostás hurkákhoz intézte.

– A titkára? – A férfi láthatóan elgondolkodott a kérdésen. – Nem – válaszolta végül. – Nem az vagyok. – Végiglendültek egy körforgalmon, el a csillogó fém napellenzők és a gyalogosok esti rohama mellett. – Ettél? Adtak enni a repülőn?

– Nem voltam éhes. – Tudatosan ügyelt az anyja maszkjára.

– Hát, Swain biztosan ad valamit, folyton japán kajákat eszik. – Fura kis csettintő hangot adott a nyelvével. Hátranézett a lányra.

Ő nem rá nézett, a hópelyhek csókját látta, amit az ablaktörlő lesöpört.

Swain Notting Hill-i rezidenciája három, egymással összekapcsolt viktoriánus téglaházból állt valahol, a terek, félkörívben elhelyezkedő épületek és utcácskák havas egyvelegében. Petal, két kezében Kumiko bőröndjeivel, kifejtette, hogy a 16-os és a 18-as épületnek is a 17-es a bejárata. – Azon hiába kopogna bárki – intett esetlenül a kezében lévő súlyos csomagokkal a 16-os szám ajtajának fényes, vörös festése és simára polírozott sárgaréz vasalatai felé. – Semmi nincs mögötte, csak ötven centi vasbeton.

Kumiko végignézett a félholdat formázó épületkomplexumon: csaknem azonos homlokzatok húzódtak enyhe ívben. A hó már sűrűbben hullott, a jellegtelen égboltot nátriumlámpák lazacfénye világította meg. Az utca kihalt volt, a hó friss és szűz. A hideg levegő idegen benyomást keltett, archaikus üzemanyagok szaga terjengett benne halványan. Petal lábbelije nagy, éles körvonalú nyomokat hagyott. Fekete szarvasbőr félcipő volt, keskeny orral és rendkívül vastag, vörös recés műanyag talppal. Kumiko kezdett fázni, és követte a nyomokat fel a 17-es szám szürke lépcsőjén.

– Én vagyok – mondta a férfi a feketére festett ajtónak. – Engedj be! – Aztán felsóhajtott, mind a négy bőröndöt letette a hóba, levette a jobb kezéről az ujjatlan kesztyűt, és az egyik panelbe ültetett fényes acélkorongra tapasztotta a tenyerét. Kumiko mintha elhaló nyüszítést hallott volna, egyre magasabbá váló, majd abbamaradó szúnyogzümmögést, azután az ajtó megremegett a mágneses zárak nyílásának fojtott kattanásától.

– Füstnek nevezte – szólalt meg, amikor a férfi a rézkilincs felé nyúlt. – A várost…

Petal megdermedt.

– A Füstnek – válaszolta. – Igen. – Ezzel benyitott a melegbe és a fénybe. – Csak egy régi kifejezés, ilyen becenév.

Felemelte a kofferokat, és belépett a fehérre festett lambériás, kék szőnyeges előtérbe. Kumiko követte, az ajtó becsukódott mögötte, a reteszek is a helyükre kattantak. A fehér faburkolat felett mahagónikeretű festmény lógott, lovakat ábrázolt egy réten, éles kis alakokat vörös kabátban. Colinnak, a chipszellemnek itt kéne élnie, gondolta Kumiko. Petal ismét letette a poggyászt. A kék szőnyegen összenyomódott hórögök hevertek. A férfi kinyitott még egy ajtót, ami mögül egy cirádás acélketrec bukkant elő. Egy csattanással eltolta a rácsot. A lány zavartan nézett a szerkezetre.

– A lift – mondta Petal. – A cuccod nem fér be. Majd visszajövök érte.

A felvonó a kora ellenére egész simán emelkedett, miután Petal tömpe mutatóujjával megnyomott egy fehér porcelángombot. Kumiko kénytelen volt közel állni hozzá, ázott gyapjú és valami virágos borotválkozószer illata lengte körül.

– A legfelső szinten helyezünk el – mondta végigvezetve a lányt egy keskeny folyosón –, mert úgy gondoljuk, értékelni fogod a csendet. – Kinyitott egy ajtót, és intett, hogy lépjen be. – Remélem, megteszi… – Levette a szemüvegét, és energikusan megtörölgette egy gyűrött zsebkendővel. – Hozom a bőröndjeidet.

Miután elment, Kumiko lassan körbejárta az alacsony mennyezetű, zsúfolt szoba közepét uraló súlyos, fekete márványkádat. Az éles szögű falakon kopott aranykeretű tükrök lógtak. A legnagyobb ágy, amit Kumiko valaha is látott, két kis tetőablak között állt. A felette lévő tükörbe apró, állítható lámpákat ültettek, olyanokat, mint az olvasólámpák a repülőkön. A lány megállt a kád mellett, hogy megérintse a csaptelepként szolgáló aranyozott hattyú nyakát. A vizet a széttárt szárnyaival lehetett megnyitni. A helyiségben meleg és mozdulatlan volt a levegő, és mintha az anyja szelleme töltötte volna be egy pillanatra, akár a sajgó köd.

Petal megköszörülte a torkát az ajtóban.

– Szóval – mondta, azzal betrappolt a csomagokkal –, minden rendben? Éhes vagy már? Nem? Hagylak berendezkedni… – Egymás mellé állította a bőröndöket az ágy mellett. – Ha megéheznél, csak hívj – mutatott a díszes, antik telefonra, amelynek ívelt, elefántcsont fogantyúja, azonkívül cikornyás kagylója és kézibeszélője volt. – Csak szólj bele, nem kell tárcsáznod. A reggeli akkor lesz, amikor szeretnéd. Kérdezz meg valakit, meg fogják mutatni, hogy hol. Akkor majd találkozhatsz Swainnel…

Petal belépésével eltűnt Kumiko anyjának szelleme. Amikor a férfi jó éjt kívánt, és becsukta az ajtót, a lány megpróbálta ismét felidézni, de nem sikerült.

Hosszú ideig a kád mellett maradt, és a hattyú nyakának sima fémjét simogatta.

2.
AFROSRÁC

Afrosrác november utolsó napján érkezett Kutyamagányba, veterán Dodge-át egy Cherry Chesterfield nevű fehér lány vezette.

Rafkós Henry és Kismadár éppen a Bíró jobb karját alkotó láncfűrészt reparálta, amikor Srác autója megjelent. Foltozott leszállópárnája barna sugarakban verte fel a rozsdás vizet, ami összegyűlt a Magány egyenetlen, tömör acélpadlóján.

Kismadár vette észre előbb. Éles szeme volt, és tízszeres nagyítású távcsöve, ami a mellkasán lógott változatos állati csontok és ócska, szűknyakú töltényhüvelyek között. Amikor Rafkós felnézett a hidraulikus csuklóról, látta, hogy Kismadár teljes kétméteres magasságában felegyenesedik, és kifelé irányítja távcsövét a Gyár déli falának nagy részét kitevő, fényezetlen acélrácson. Kismadár nagyon sovány volt, szinte csontváz, és barna tincseinek lakkozott szárnyai, amelyekről a nevét kapta, élesen kirajzolódtak a halvány ég előtt. Hátul és oldalt rövidre nyíratta a haját, jóval a füle feletti részig: a szárnyakkal és az áramvonalas kacsafarokkal úgy nézett ki, mint aki egy fej nélküli, barna sirályt visel.

– Hó! – mondta. – Azt a kurva!

– Mi van? – Kismadarat nehéz volt rávenni az odafigyelésre, és a munkához még két pár kézre lett volna szükség.

– Az a nigger az.

Rafkós felállt, és a nadrágjába törölte a kezét, miközben Kismadár kikotorta a zöld Mech-5 mikrotüskét a füle mögötti bemenetből – és azonnal el is felejtette azt a nyolcpontos szervokalibráló eljárást, amivel helyrebaszhatták volna a Bíró láncfűrészét.

– Ki vezet? – Afrosrác lehetőleg sosem vezetett, ha el tudta kerülni.

– Azt nem látom. – Kismadár leengedte a távcsövet, az visszacsörömpölt a csontok és a réz szövevényébe.

Rafkós is az ablakhoz lépett, hogy a Dodge közeledését figyelje. Afrosrác időnként felfrissítette a lebegő matt fekete fényezését a festékszóró megfontolt alkalmazásával, míg a komor hangulatot a masszív első lökhárítóhoz hegesztett krómszínű koponyák sora törte meg. Az üreges acélkoponyák egykor piros karácsonyfaizzó-szemekkel büszkélkedhettek, de Srác számára talán vesztett jelentőségéből az imázs.

Amikor a lebegő bekanyarodott a Gyárhoz, Rafkós hallotta, hogy Kismadár visszacsoszog az árnyékba, a súlyos bakancsa alatt ropogó por és finom fémforgácsspirálok hangja kísérte.

Rafkós kinézett az ablakkeretben maradt üveg utolsó poros szilánkján, miközben a lebegő leeresztette a leszállópárnáját a Gyár előtt, nyikorogva és gőzt okádva.

Valami megzörrent mögötte a sötétben, és tudta, hogy Kismadár ott kotorászik a régi alkatrészek polca mögött: a házi készítésű hangtompítót igazgatta rá a kínai peremgyújtásúra, amit a nyulak ellen szoktak bevetni.

– Madár – mondta Rafkós, és ledobta a csavarkulcsát a ponyvára –, oké, hogy te egy műveletlen jersey-i tahó vagy, de muszáj mindig emlékeztetned is erre?

– Nem bírom azt a niggert – válaszolta Kismadár a polc mögül.

– Ja, és ha az a nigger nem szarna rád, ő sem bírna téged. Ha tudná, hogy itt vagy hátul azzal a puskával, keresztben nyomná le a torkodon.

Kismadár nem válaszolt. Ő fehérek lakta, jersey-i kisvárosokban nőtt fel, ahol szart se tudott senki semmiről, és mindenki utálta azokat, akik igen.

– Én meg segítenék neki. – Rafkós felrántotta régi, barna dzsekije cipzárját, és kiment Afrosrác járművéhez.

A poros vezetőoldali ablak leszisszent, és mögüle hatalmas, borostyánszín védőszemüveg takarta, sápadt arc bukkant elő. Rafkós bakancsa alatt megcsikordultak az ezeréves, falevél-vékonyságúra rozsdásodott fémdobozok. A sofőr letolta a szemüvegét, és ráhunyorított. Nő volt, de a védőszemüveg ekkor már a nyakán lógott, eltakarva a száját és az állát. Srác a túloldalon ült, arra a nem túl valószínű eshetőségre felkészülve, ha Kismadár lövöldözni kezdene.

– Menj körbe – mondta a lány.

Rafkós megkerülte a lebegőt, elsétált a krómkoponyák előtt, és hallotta, hogy Afrosrác ablaka is ugyanazzal a demonstratív hanggal csusszan le.

– Rafkós Henry – üdvözölte Srác. A lehelete fehér párafelhőt képezett, amikor találkozott a Magány levegőjével. – Helló.

Rafkós lenézett a hosszúkás, barna arcra. Afrosrácnak nagy, mogyoróbarna szeme volt, írisze keskeny, akár a macskáé, bajsza ceruzavékony, a bőre pedig cserzett irhára emlékeztetett.

– Szia, Srác. – Rafkós valamiféle füstölő szagát érezte a lebegőben. – Hogy vagy?

– Hát – húzta össze a szemét Srác –, úgy emlékszem, egyszer azt mondtad, ha szívességet kérnék…

– Értem – felelte Rafkós, és közben átfutott rajta némi ellenérzés. Afrosrác egyszer megmentette az életét Atlantic Cityben: lebeszélt pár ingerült testvért, hogy ledobják egy kiégett felhőkarcoló negyvenharmadik emeletéről. – Valaki le akar dobni egy magas épületről?

– Rafkós, hadd mutassalak be valakinek.

– És akkor egálban leszünk?

– Rafkós Henry, ez a szemrevaló lány itt Miss Cherry Chesterfield az ohiói Clevelandből. – Rafkós lehajolt, és a sofőrre nézett. Szőke lobonc, alul-felül tussal kihúzott szem. – Cherry, ő a közeli jóbarátom, Mr. Rafkós Henry. Amikor fiatal volt, és bohó, a Deacon Blueszal nyomta. Most, hogy öreg és bohó, itt bujkál, és a művészetnek él, vágod. Ő egy tehetséges ember, vágod.

– Ő az, aki a robotokat csinálja – nyugtázta a lány rágózva. – Azt mondtad.

– Aha. – Srác kinyitotta az ajtót. – Te várj meg minket itt, Cherry drágám. – Ezzel sárga strucc-csizmája kifogástalan orrát seprő nercbundába burkolózva kiszállt a Magány talajára. Rafkós egy pillanatra meglátott valamit a jármű hátuljában: kötések és kórházi csövek röpke villanását…

– Hé, Srác – kérdezte –, mid van ott hátul? – Srác felékszerezett keze a levegőbe emelkedett, ami visszakozásra késztette Rafkóst, miközben a lebegő ajtaja becsukódott, és Cherry Chesterfield felhúzta az ablakokat.

– Arról kell beszélnünk, Rafkós.

– Szerintem ez nem túl nagy kérés – jelentette ki Afrosrác, hátradőlve a csupasz fém munkapadon továbbra is a nercébe süppedve. – Cherrynél van egy orvostechnikusi engedély, és tudja, hogy ki fogják fizetni. Ő kedves lány, Rafkós – kacsintott.

– Srác…

Afrosrác rejtegetett egy alakot a lebegő hátuljában, aki mintha meghalt volna, kómában volt, vagy olyasmi, továbbá szivattyúk, zacskók és csövek voltak rákötve, meg valami szimstim eszköz. Az összeset egy régi fém hordágyra csavarozták, akkumulátorokkal és minden egyébbel együtt.

– Mi a fasz ez? – Cherry, aki követte őket, miután Srác megmutatta Rafkósnak a pasast a jármű hátuljában, gyanakvóan bámult fel a felettük tornyosuló Bíróra. Legalábbis a legnagyobb részére, mivel a láncfűrészkar ott volt, ahol hagyták, a padlón, az olajos ponyván. Ha van nála egy orvostechnikusi engedély, gondolta Rafkós, akkor az orvostechnikus valószínűleg még nem vette észre, hogy hiányzik. A lány legalább négy bőrdzsekit viselt, amelyek mindegyike több számmal nagyobb volt a kelleténél.

– Rafkós művészete, mint már mondtam.

– Az a tag haldoklik. Pisaszaga van.

– Kiesett a katétere – válaszolta Cherry. – De minek kell ez egyáltalán?

– Nem tarthatjuk itt, Srác, már hullamerev. Ha meg akarod ölni, akkor ásd el a Magányban.

– Nem haldoklik – felelte Afrosrác. – Nem sérült meg, nem beteg…

– Akkor mi a picsa baja van?

– Kidőlt, bébi. Hosszú utat tett meg. Nyugalomra és csendre van szüksége.

Rafkós Srácról a Bíróra nézett, majd vissza. A karján akart dolgozni. Srác azt mondta, azt szeretné, ha Rafkós két hétig ott tartaná az utast, talán háromig is, sőt Cherryt is nála hagyná, hogy ellássa.

– Ezt nem értem. A barátod ez a fószer?

Afrosrác megvonta nerc borította vállát.

– Akkor miért nem tartod a saját lakásodban?

– Az nem olyan csendes. Nem elég nyugis.

– Srác – jelentette ki Rafkós –, jövök neked eggyel, de nem ennyire furával. Egyébként is dolgoznom kell, és egyébként is, ez túl fura. Aztán ott van Gentry is. Elment Bostonba, de holnap estére visszaér, és ez nem fog tetszeni neki. Tudod, milyen az emberekkel… És az van, hogy ez a hely nagyrészt az övé is…

– Átlógattak a korláton – felelte Afrosrác szomorúan. – Nem emlékszel?

– Jaj már, dehogynem emlékszem, én…

– Az emlékezeted csal – vonta le a következtetést Srác. – Oké, Cherry. Menjünk. Ne éjszaka hajtsunk át Kutyamagányon. – Felnyomta magát az acélpadról.

– Srác, nézd…

– Felejtsd el. Én a kibaszott nevedet sem tudtam akkor Atlantic Cityben, csak úgy gondoltam, nem akarom ezt a fehér fiút az utcán szétfröccsenve látni, vágod? Szóval, ha akkor nem tudtam a neved, nyilván most se tudom.

– Srác…

– Igen?

– Oké. Maradhat. Maximum két hétig. Becsszó, hogy visszajössz érte? Plusz segítesz lerendezni Gentryvel. Mit kell adni neki?

– Drogot.

Kismadár ismét megjelent, miközben Srác Dodge-a elgördült a Magányról. Egy összepréselt autókból álló domb mögül oldalgott ki, a gyűrött acél halmain foltokban még látszott a fényezés.

Rafkós a Gyár egyik magas ablakából figyelte. Az acélváz négyszögeit lomizott műanyag lapokkal töltötték ki, mindegyik más-más árnyalatú és vastagságú volt, úgyhogy amikor Rafkós oldalra billentette a fejét, egy élénk rózsaszín akriltáblán keresztül látta Kismadarat.

– Ki lakik itt? – kérdezte Cherry a háta mögötti helyiségből.

– Én – válaszolta Rafkós –, Kismadár, Gentry…

– Mármint ebben a szobában.

Rafkós megfordult, és a mindenféle géppel felszerelt hordágy mellett álló lányra nézett.

– Te – mondta.

– A te kéród? – Cherry a falakra celluxozott rajzokat nézte, a Bíró és a Felügyelők, a Hullagyalázó és a Boszorkány eredeti tervrajzait.

– Emiatt ne aggódj.

– Gondolni se merj semmire – jegyezte meg a lány.

Rafkós ismét ránézett. Cherry szája sarkában nagy, vörös seb volt. Hidrogénszőke haja minden irányba meredezett, mintha elektromossággal lenne töltve.

– Mint már mondtam, emiatt ne aggódj.

– Srác szerint itt áram is van.

– Igen.

– Rá kéne dugni – fordult a lány a hordágy felé. – Nem fogyaszt sokat, de az aksik kezdenek lemerülni.

Rafkós átvágott a helyiségen, hogy megnézze magának a bekómált arcot.

– Árulj el valamit – mondta. Nem tetszettek neki a csövek. Az egyik a tag orrlyukába kígyózott, és a gondolattól öklendezni támadt kedve. – Ki ez a csávó, és mi a szart csinál vele pontosan Afrosrác?

– Ő semmit – felelte a lány, és előhívott egy ablakot a hordágy lábához szigszalagozott biomonitoron. – A REM még tart, mintha folyamatosan álmodna… – A férfit vadonatúj, kék hálózsákba szíjazták.

– Arról van szó, hogy akárki is ez, megfizeti Srácnak.

A pasas homlokára egy tródaháló tapadt, a hordágyon fekete kábel futott körbe. Rafkós követte a vaskos, szürke csomagig, amely mintha dominált volna a szuperstruktúrára halmozott eszközök között. Szimstim? Nem annak tűnt. Valamiféle cybertérszerkezet? Gentry rengeteget tudott a cybertérről, vagy legalábbis rengeteget beszélt róla. Viszont Rafkós semmi olyasmire nem emlékezett, hogy bárki eszméletlenné válna, és egyszerűen csatlakoztatva maradna… Az emberek azért csatlakoznak, hogy haknizzanak. Felcsapják a tródákat, és ott teremnek, ahol a világ minden adata fel van halmozva. Akár egy neonváros, hogy mászkálni lehessen benne, és fel lehessen fogni, legalábbis vizuálisan, mert ha ezt nem lehetne, túl bonyolult lenne megtalálni benne azt a konkrét adatot, amire az embernek szüksége van. Ikonika, Gentry annak nevezte.

– Fizet Srácnak?

– Igen – válaszolta a lány.

– Miért?

– Hogy így tartsa. És azért is, hogy elbújtassa.

– Ki elől?

– Nemtom. Azt nem mondta.

Az ezt követő csendben csak a pasas reszelős lélegzetvétele hallatszott.

3.
MALIBU

A házban ott volt a szag; mindig is ott volt.

Az időé, a sós levegőé és a tengerhez túl közel épített drága házak entropikus természetéé. Talán azoké a helyeké is, amelyek gyakran váltak lakatlanná rövid időre, az olyan házaké, amelyeket kinyitottak és bezártak, ahogy nyughatatlan lakóik megérkeztek és távoztak. A lány elképzelte az üres szobákat, a krómon némán kivirágzó korróziófoltokat, az eldugott sarkokban megtelepedő sápadt penészt. Az építészek, mintegy az örök folyamatok elismeréseként teret adtak némi rozsdásodásnak: a terasz erős acélkorlátait csuklóvékonyságúra zabálta hosszú évek sós permetje.

A ház, a szomszédaihoz hasonlóan, málladozó alapok romjain guggolt, és a lány tengerparti sétái során időnként archeológiai fantáziák terepére tévedt. Megpróbálta elképzelni a hely múltját, a korábban ott állt házakat, más hangokat. Ezeken a sétákon egy felfegyverzett távirányítású kísérte, egy apró Dornier drón, ami akkor szállt fel a közeli háztetőn létesített, láthatatlan fészkéből, amikor a lány lelépett a teraszról. Úgyszólván hangtalanul lebegett, és úgy programozták, hogy kerülje a védence látókörét. Már-már szomorúságot lehetett kiérezni a mozgásából, úgy követte a lányt, akár egy karácsonyi ajándék, amit, hiába volt drága, mégsem becsülnek.

A lány tudta, hogy Hilton Swift figyeli a Dornier kameráján át. Abból, ami a parti házban történt, nem sok minden kerülte el a Sense/Net figyelmét: a magány, az egyetlen hét, amelyet kikövetelt, folyamatos megfigyelés alatt telt.

A szakmában töltött évei után már nem is törődött vele, hogy megfigyelik.

Éjszaka néha bekapcsolta a terasz alá épített reflektorokat, megvilágította a hatalmas, szürke rákok kiismerhetetlen táncát. Magát a teraszt sötéten hagyta, és a rajta túl elhelyezkedő, süllyesztett nappalit is. Egyszerű, fehér műanyag széken ült, és az állatok Brown-mozgását figyelte. Apró, alig látható árnyékot vetettek a fényárban, röpke metszőpontokat képezve a homokon.

A tenger hangja és mozgása magába szippantotta. Késő éjszaka, amikor a kisebbik vendégszobában aludt, az álmába is bedolgozta magát. Az idegen invazív emlékeibe azonban soha.

A hálószobát ösztönösen választotta ki. A nagy háló régi fájdalmak aknamezője volt.

A klinika orvosai kémiai csipeszekkel piszkálták ki a függőséget az agya receptoraiból.

A fehér konyhában főzött magának: kenyeret engedett ki a mikróban, svájci levesporokat szórt rozsdamentes acéllábasokba, és közönyösen süppedt abba a névtelen, de egyre ismerősebb térbe, amelytől szinte észrevehetetlenül választotta el a lakberendező pora.

– Ez hívják életnek – mondta a fehér pultnak. Felmerült benne a kérdés, hogy erre ugyan mit lépnek a Sense/Net házi pszichológusai, ha egy rejtett mikrofon továbbítja nekik a szavait. Karcsú, rozsdamentes habverővel kevergette a levest, nézte a gőzét, ahogy felszáll. Segít, ha az ember csinál ezt-azt, gondolta, ha maga végez el feladatokat. Például a klinikán mindenáron azt akarták, hogy ő vesse be az ágyát. Kanalazta a maga készítette levest, és homlokráncolva gondolt a klinikára.

A kezelés megkezdése után egy héttel kijelentkezett. Az orvosok tiltakoztak. A méregtelenítés gyönyörűen halad, mondták, de a terápia még nem kezdődött el. Tudomására hozták, mekkora a visszaesés aránya azok körében, akik nem fejezik be a programot. Elmagyarázták, hogy a biztosítása érvénytelenné válik, ha megszakítja a kezelést. Ő azt válaszolta, hogy a Sense/Net majd kifizeti, hacsak nem várják el tőle, hogy ő állja a költségeket. Megvillantotta a MitsuBank platinachipjét.

A Lear[1] egy óra múlva meg is érkezett, és azt mondta neki, hogy vigye a LAX-re, odarendelt egy autót, és blokkolta az összes bejövő hívást.

– Sajnálom, Angela – mondta a repülő pár másodperccel a felszállás után, a Montego-öböl felett megdőlve –, de kapcsolom Hilton Swiftet, vezetői felülbírálással.

– Angie – szólalt meg Swift –, tudod, hogy én mindig melletted állok. Te is tudod, Angie.

A lány megfordult, és a fekete, ovális hangszóróra meredt. A berendezést sima, szürke műanyagba ágyazták. Angela elképzelte, hogy a férfi ott kuporog, hosszútávfutó-lábait kényelmetlenül, groteszk módon összehajtogatva a Lear válaszfala mögött.

– Tudom, Hilton – válaszolta. – Kedves tőled, hogy felhívtál.

– Los Angelesbe mész, Angie.

– Igen. Ezt adtam meg a repülőnek.

– Malibuba.

– Így van.

– Piper Hill úton van a reptérre.

– Köszönöm, Hilton, de nem akarom, hogy Piper ott legyen. Senkit sem akarok. Egy autót akarok.

– Senki nincs a házban, Angie.

– Remek. Pont erre vágyom, Hilton. Hogy senki ne legyen a házban. Vagyis üres legyen.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet?

– Hosszú idő óta a legjobb ötletem, Hilton.

Kis szünet következett.

– Azt mondták, tök jól ment, Angie. A kezelés. De azt akarják, hogy maradj.

– Szükségem van egy hétre – válaszolta a lány. – Egy hétre. Hét napra. Egyedül.

A házban eltöltött harmadik éjszakája után hajnalban ébredt, lefőzte a kávét, és felöltözött. A teraszra néző széles ablakot párafoltok borították. Nem álmodott egyáltalán, vagy ha igen, akkor sem emlékezett rá. De volt valami – megélénkülés, már-már szédítő érzés. Ott állt a konyhában, a járólap hűvöse átszökött vastag, fehér sportzokniján, két kezét a meleg csészére fonta.

Valami volt ott. Kinyújtotta két karját, a magasba emelte a kávét, akár egy kelyhet, egyszerre ösztönös és ironikus gesztussal.

Három év telt el azóta, hogy a loa meglovagolta, három éve hozzá sem értek. De most?

Legba? Vagy valamelyik másik?

A jelenlét benyomása hirtelen megszűnt. Olyan hirtelen mozdulattal csapta a csészét a pultra, hogy a kávé a kezére loccsant, ő pedig kiszaladt cipőt és kabátot keresni. Zöld gumicsizma a strandfelszerelésnek helyet adó szekrényből, és egy súlyos, kék hegymászódzseki, amire nem emlékezett, Bobbyra túl nagy. Kirohant a házból, le a lépcsőn, ügyet sem vetve a Dornier propellerének zümmögésére, miközben az türelmes szitakötőként a magasba emelkedett mögötte. Észak felé pillantott a tengerparti házak rendezetlen sora mentén – a tetők egyenetlensége egy riói barrióra emlékeztette –, majd délnek vette az irányt, és a Kolónia felé indult.

Azt, aki eljött, Mamman Brigitte-nek hívták, vagy Grande Brigitte-nek, és míg némelyek Samedi báró feleségének tartották, mások a „legősibb halott”-nak.

A Kolónia álomarchitektúrája Angie balján emelkedett a magasba a forma és az egó lázadásaként. A Watts-tornyok törékenynek látszó neonmásolatai álltak bronz féldomborművekkel díszített neobrutalista bunkerek mellett.

A tükörfalakon, amelyek mellett elhaladt, csendes-óceáni felhők reggeli csoportjai tükröződtek.

Voltak olyan pillanatai az elmúlt három év során, amikor úgy érezte, mindjárt átlép vagy újra átlép egy határon, a hit alig észrevehető peremén, de aztán ráébredt, hogy a loával töltött ideje csak álom volt. Vagy a legjobb esetben is csupán a kulturális rezonancia fertőző csomóiból állt, amelyek még a Beauvoir New Jersey-i hounforjában eltöltött hetekből maradtak meg benne. Más szavakkal: se istenek, se lovasok.

Továbbsétált a tengerzúgás vigaszában, a parti idő egyetlen folyamatos pillanatában, a most és mindörökkében.

Apja halott volt, már hét éve, és az életéről vezetett feljegyzések nem sokat árultak el neki. Csak azt, hogy szolgált valakit vagy valamit, és a jutalma a tudás volt, Angie pedig az általa hozott áldozat.

Néha úgy érezte, mintha három élete lenne, amelyek mindegyikét megnevezhetetlen fal választja el a többitől, és reménye sem lehet arra, hogy valaha egyesülnek.

Ott voltak a Maas arkológiájának gyermekkori emlékei az arizonai mesa egyik magaslatába vájva, ahol egy homokkő korlátot ölelve tartotta az arcát a szélbe, és úgy érezte, mintha az egész megszentelt táblavidék a hajója lenne, amelyen bevitorlázhatna a naplementeszínekbe a hegyek mögé. Később elrepült onnan, a félelem kemény gombócot növesztett a torkába. Már nem emlékezett, milyennek látta utoljára az apja arcát. Az ultrakönnyű gépek stégjén láthatta, ahol a többi repülő ki volt kötve a szélbe, mint egy sor szivárványszínű lepke. Az az első élete véget ért aznap éjjel; és az apja élete is véget ért.

A második élete rövid volt, gyors és nagyon furcsa. Egy Turner nevű férfi elvitte őt Arizonából, aztán otthagyta Bobbyval, Beauvoirral meg a többiekkel. Nem sokra emlékezett Turnerből, csak arra, hogy magas volt, izmai kemények, és űzöttnek tűnt. A férfi New Yorkba vitte. Utána Beauvoir vitte el, Bobbyval együtt, New Jersey-be. Ott, egy Mincome-építmény ötvenkettedik emeletén Beauvoir kiokosította az álmairól. Az álmai valódiak, mondta neki verejtéktől fénylő barna arccal. Megtanította neki azoknak a nevét, akiket az álmaiban látott. Elmondta, hogy az összes álom egy közös tengerbe nyúlik le, és megmutatta neki, hogy az övéi miben különböznek a többitől, és miben hasonlítanak azokra. Egyedül te vitorlázol a régi tengeren és az újon, mondta.

Istenek lovagoltak rajta New Jersey-ben.

Megtanulta átadni magát a lovasoknak. Látta, ahogy Linglessou loa behatol Beauvoirba a hounforban, látta, ahogy a lába széttapossa a fehér liszttel felrajzolt diagramokat. New Jersey-ben megismerte az isteneket és a szerelmet.

A loa vezette, amikor elindult Bobbyval, hogy felépítse a harmadik, jelenlegi életét. Jól összeillettek, mindketten vákuumból születtek: Angie a Maas Biolabs tiszta, steril birodalmából, Bobby pedig Barrytown unalmából…

Grande Brigitte megérintette, minden előjel nélkül, mire Angie megbotlott, és majdnem térdre esett a hullámokban, miközben a tenger zúgását magába szippantotta az előtte megnyíló félhomályos táj. A fehérre meszelt temetőfalak, a sírkövek, a fűzfák. A gyertyák.

A legöregebb fűzfa alatt gyertyák tömkelege, viasztól sápadt, göcsörtös gyökerek.

Gyermek, ismerj meg.

Akkor Angie megérezte, egyszerre az egészet, és tudta, hogy micsoda Mamman Brigitte, Mademoiselle Brigitte, a legöregebb halott.

Nekem nincs szektám, gyermek, nincs különleges oltárom.

Azon kapta magát, hogy előreindul, bele a gyertyafénybe, zúgó füllel, mintha a fűz egy hatalmas méhkast rejtene.

Az én vérem a bosszú.

Angie-nek eszébe jutott Bermuda, az éjszaka, a hurrikán: Bobby és ő belemerészkedtek a szemébe. Grande Brigitte is ilyen volt. A némaság, a nyomás érzése, az elképzelhetetlen erők, amelyek átmenetileg visszafogták magukat. Semmi nem látszott a fűzfa alatt. Csak a gyertyák.

– A loák… én nem tudom megidézni őket. Megéreztem valamit… Idejöttem, hogy megkeressem…

Megidéztelek a nyughelyemre. Hallgass meg. Apád vévéket rajzolt a fejedbe; olyan húsba rajzolta őket, ami nem hús volt. Téged felszenteltek Ezili Fredának. Legba vezetett a világba, hogy az ő céljait szolgáld. De mérget küldtek neked, gyermek, coup-poudre-t…

Angie-nek eleredt az orra vére.

– Mérget?

Az apád vévéit megváltoztatták, részben kitörölték, átrajzolták. Bár már nem mérgezed magad, a lovasok még mindig nem tudnak elérni. Én egy másik rend vagyok.

Rettenetes fájdalom támadt a fejében, a vér dobolni kezdett a halántékában.

– Kérlek…

Hallgass meg. Neked ellenségeid vannak. Terveket szőnek ellened. Itt most nagy a tét. Féld a mérget, gyermek!

Angie lenézett a kezére. A vér élénk volt, és valódi. A zümmögés egyre hangosabb lett. Talán a fejében hangzott.

– Kérlek! Segíts! Magyarázd meg…

Nem maradhatsz itt. Ez a halál.

És Angie térdre rogyott a homokban, mellette hullámok csapkodtak, szemét elvakította a nap. A Dornier idegesen lebegett előtte, alig két méterre. A fájdalom azonnal megszűnt. Angie véres kezét kék dzsekije ujjába törölte. A drón kamerasora zümmögött és forgott.

– Semmi baj – nyögte ki a lány. – Vérzik az orrom. Csak az orrom vérzik… – A Dornier előrelendült, majd hátra. – Most visszamegyek a házba. Jól vagyok. – A drón simán felszállt a magasba a látómezőjéből.

Angie reszketve maga köré fonta a kezét. Ne, ne hagyd, hogy észrevegyék. Tudni fogják, hogy történt valami, de azt nem, hogy mi. Talpra kényszerítette magát, és visszafelé ballagott a homokban. Menet közben kotorászni kezdett a dzseki zsebében zsebkendő után, bármi után, amivel letörölheti az arcáról a vért.

Amikor az ujjai rátaláltak a lapos kis csomag sarkaira, azonnal tudta, mi az. Borzongva megállt. A drog. Ez nem lehetséges. De, igen, az. De kicsoda? Megfordult, és addig bámulta a Dorniert, amíg az odébb nem húzódott.

A csomag. Egy hónapra elegendő.

Coup-poudre.

Féld a mérget, gyermek!

4.
AZ ODÚ

Mona azt álmodta, hogy valami clevelandi lebuj ketrecében táncol, meztelenül egy forró, kék fényoszlopban, a füstködben felé forduló arcok szeme fehérjét is kék fény itatja át. Az arckifejezésük olyan volt, amilyen a férfiaké lenni szokott, amikor táncolni látják az embert. Intenzíven bámultak, ugyanakkor bezárkóztak önmagukba, ezért a tekintetük semmit sem árult el, és az arcukat a verejték ellenére mintha olyan anyagból faragták volna, ami húsnak látszik, de valójában nem az.

Nem mintha érdekelte volna, hogy néznek ki, amikor ott volt a ketrecben, belőve és szexin, a szett harmadik számánál, amikor a kristály éppen csak elkezd hatni, és a benne támadó új erőtől lábujjhegyre emelkedik…

Az egyik megragadta a bokáját.

Sikítani próbált, de először egy hang sem jött ki a torkán, aztán amikor mégis, úgy érezte, mintha valami megszakadt volna benne legbelül, fájdalmat okozva. A kék fény szaggatott, és a kéz, a kéz még mindig a bokáját fogta. Keljfeljancsi módjára ült fel az ágyban, a sötétséggel hadakozva, a haját karmolva ki az arcából.

– Mi baj, bébi?

A férfi a másik kezét a homlokára tette, és hátralökte, a párna mélyedésébe.

– Álom… – A kéz még mindig ott volt, amitől legszívesebben felsikoltott volna. – Tudsz adni egy cigit, Eddy? – A kéz eltűnt, öngyújtó kattant és villant, mire a férfi arcának síkjai előreugrottak. Rágyújtott, majd átnyújtotta a cigit. Mona gyorsan felült, és az álla alá húzta mindkét térdét, kettejük közé emelve a katonai takarót, akár egy sátrat, mert nagyon nem szerette volna, ha abban a pillanatban bárki is hozzáér.

A kukázott műanyag szék törött lába figyelmeztető hangot hallatott, ahogy a férfi hátradőlt, és meggyújtotta a saját cigarettáját is. Törj el, gondolta Mona, ejtsd seggre, hogy megüthessen engem. De legalább sötét volt, úgyhogy nem kellett látnia az odújukat. Az volt a legrosszabb, amikor fejfájással ébredt, túl betegen ahhoz, hogy megmozduljon. Amikor fáradtan esett be, elfelejtette visszaragasztani a fekete ponyvát, ezért a kegyetlen napfény megmutatta neki az összes kis részletet, felmelegítve a levegőt, amiben a legyek beindultak.

Soha senki nem kapta el Clevelandben. Akik elég érzéketlenné váltak ahhoz, hogy átnyúljanak a fényen, már mozdulni is túl részegek voltak, sőt akár csak levegőt venni is. Az ügyfelek sem fogdosták, kivéve, ha előtte lerendezték Eddie-vel, és fizettek egy kis extrát. Akkor is csak színjáték volt az egész.

Akárhogy is akarták, egyfajta rituálé lett, ami mintha az életén kívül történt volna. És Mona nagyon rászokott, hogy megfigyelje őket, amikor belevesznek a dologba. Ez volt az érdekes része, mert tényleg belevesztek, totálisan kiszolgáltatottá váltak, talán csak egy törtmásodpercre, de az olyan volt, mintha ott sem lennének.

– Eddy, én bele fogok őrülni, ha még egyszer itt kell aludnom.

A férfi kevesebbért is megütötte már, úgyhogy Mona a térdét fedő takaróra hajtotta a fejét, és várt.

– Jóvan – felelte Eddy –, vissza akarsz menni a zavarosba? Clevelandbe?

– Ezt egyszerűen nem bírom tovább…

– Holnap.

– Mi lesz holnap?

– Az elég hamar van neked? Holnap este, egy kurva magánrepülőn? Egyenest New Yorkba? Utána abbahagyod a rinyálást?

– Kérlek, bébi – nyúlt felé Mona –, vonattal is mehetünk…

Eddy elhessentette a kezét.

– Szar van az agyad helyén.

Ha Mona tovább panaszkodott volna, bármilyen megjegyzést tesz az odúra, vagy arra utal, hogy Eddy nem jól csinálja, és a nagy üzletei lófaszt se hoznak, akkor a férfi nekilátott volna. Mint amikor a lány a bogarak miatt sikoltozott. A csótányokat palmettóbogaraknak hívták, az átkozott nyavalyások mutánsok voltak, legalább a felük. Valaki olyan szerrel próbálta kiirtani őket, ami elbaszta a DNS-üket, úgyhogy mindenfelé túl sok vagy túl kevés lábbal és fejjel rendelkező csótányok haldokoltak körülöttük. Mona egyszer egy olyat is látott, amelyik úgy festett, mintha lenyelt volna egy feszületet, a háta vagy a páncélja vagy mije úgy eltorzult, hogy hányingere lett tőle.

– Bébi – próbálta meg lehalkítani a hangját. – Nem tehetek róla, kész vagyok ettől a helytől…

– A Hooky Green’s – folytatta Eddy, mintha meg sem hallotta volna. – Odafent voltam, a Hooky Green’sben, és találkoztam egy nagymenővel. Kinézett magának, érted? Van neki szeme a tehetségre. – Mona szinte érezte a vigyorát a sötétben. – Az angliai Londonból. Tehetségkutató. Bejött a Hooky’sba, és csak annyit mondott: „Te kellesz nekem!”

– Fizető ügyfél? – Eddy újabban úgy gondolta, a Hooky Green’sben történnek az igazán fontos dolgok. Egy üveg felhőkarcoló harmincharmadik emeletén, amelynek a legtöbb belső falát kiütötték. Volt ott egy kis táncparkett, de ő inkább elsomfordált onnan, amikor senki sem vette igazán komolyan. Mona életében nem látta Hookyt magát, „a belevaló Hooky Green”-t, a visszavonult sportolót, a hely tulaját, ettől függetlenül remekül lehetett ott táncolni.

– Figyeljél már, baszod! Ügyfél?! Lófaszt! Ő nagy ember, egy kapcsolat, fent van a létrán, és engem is fel fog húzni. És tudod, mit? Én téged is magammal viszlek.

– De mit akar?

– Egy színésznőt. Egy színésznőféleséget. És egy okos fiút, aki elviszi egy helyre, és ott tartja.

– Színésznőt? Egy helyre? Milyen helyre?

Mona hallotta, hogy lehúzza a dzsekije cipzárját. Valami leesett az ágyra, a lába mellé.

– Két rugó.

Ejha, baszki! Talán mégsem vicc? De akkor micsoda?

– Mennyit kaptál ma, Mona?

– Kilencvenet. – Igazából egy húszat, de az utolsót túlórának számolta. Általában túlzottan félt Eddytől ahhoz, hogy eltitkolja a pénzét, de most szüksége volt methre.

– Tartsd meg. Vegyél pár ruhát. Ne munkaruhát! Ezen az úton nem kell villantanod.

– Mikor?

– Holnap, nem hallottad? Elbúcsúzhatsz a helytől.

Amikor ezt kimondta, Mona legszívesebben visszafojtotta volna a lélegzetét.

A szék ismét megreccsent.

– Kilencven, mi?

– Igen.

– Mesélj.

– Eddy, olyan fáradt vagyok…

– Nem érdekel – válaszolta a férfi.

De nem az igazságot akarta hallani, nem is ahhoz hasonlót. Egy sztorit akart, azt a sztorit, amit ő tanított be Monának. Nem azt akarta hallani, miről beszélgettek (bár a legtöbben nagyon el akartak mondani valamit, és általában meg is tették). Nem is azt, ahogyan felvezették, hogy látni akarják az ember Woodwork-jegyét. Sem azt, hogyan sütötte el minden második azt a viccet, hogy amit nem lehet meggyógyítani, azt tünetileg lehet kezelni. Sőt, azt sem, hogy mit akartak az ágyban.

Eddy egy nagydarab fazonról akart hallani, aki úgy bánt Monával, mintha teljesen értéktelen lenne. Viszont ezt óvatosan kellett elmesélni, nehogy túl durvának tűnjön a kuncsaft, mert azért többet kellett volna kérnie, mint amennyit kapott. A dolog lényege az volt, hogy ez a képzeletbeli ügyfél úgy bánt vele, akár egy segédeszközzel, amit kibérelt egy fél órára. Nem mintha nem mászkált volna elég sok ilyen arc, de a legnagyobb részük a bábuszalonokban költötte el a pénzét, vagy egy stimmel. Mona általában azokat kapta, akik beszélgetni akartak, és utána megpróbálták meghívni egy szendvicsre, ami a maga módján éppen olyan rossz tudott lenni, de nem az a fajta rossz, amiről Eddy hallani akart. Azonkívül Eddy azt is hallani akarta, hogy Monának ez nem tetszett, de azért azon kapta magát, hogy mégis izgatja, nagyon felizgatja.

A lány lenyúlt a sötétben, és megérintette a pénzzel teli borítékot.

A szék ismét megnyikordult.