Válás francia módra
Author: Éliette Abécassis
Date: 2024
Description: 'A feleségem őrült. Azt hiszem, meg akar gyilkolni' - állítja a sebész Antoine egykori szerelméről, az író Margaux-ról. Ők ketten nemcsak hogy szerették egymást, de két közös gyerekük is született. Idővel azonban elválnak, és a gyerekek felügyeleti joga miatt harcolnak. Hiába szólal meg a férj, a feleség, a fiuk, a lányuk, a két anyós, a feleség könyvkiadójának vezetője, a férj új felesége és mások: minél több tanúvallomás hangzik el, annál inkább elkerüli a figyelmüket és a figyelmünket az igazság. Éliette Abécassis mesterien szövi a szálakat, ennek köszönhetően nem tudhatjuk, ki a hűtlen, ki
Publisher: Helikon Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Éliette Abécassis: Divorce à la française.

Grasset & Fasquelle, Paris, 2024

Copyright © Grasset & Fasquelle, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Tótfalusi Ágnes, 2026

Borítótervező Tabák Miklós

Minden jog fenntartva

Marie-Anne Frison-Roche professzornak

MEGHALLGATÁS, 2023. JÚLIUS 9.

Bevallom, én vagyok a hibás. Én tehetek az egészről. Teljes mértékben magamra vállalom a felelősséget. Elköltöztem. Elhagytam a családi otthont. Elhagytam a gyermekeimet. Lemondtam mindenről. Kibéreltem egy üres lakást. Bebútoroztam. Felújítottam, amennyire tőlem telt. Berendeztem egy szobát a gyerekeknek. Új játékokat, könyveket, fogkefét, füzeteket és ceruzákat vásároltam, ágyakat és bútorokat, mindent, ami ahhoz kell, hogy jól érezzék nálam magukat. De megvolt rá az alapos okom, hogy elkövessem ezt a bűnt, hogy elköltöztem, és beletörődtem, hogy megfosztom magam a lányom és a fiam jelenlététől. Mindjárt elmagyarázom, bírónő. Nincs is más választásom, mint elmondani az igazat. Mivel a volt feleségem nem jött el a bírósági meghallgatásra, rám maradt a feladat, hogy elmeséljem a történetünket.

Bevallom: betörtem hozzá. Nagyon óvatosan, zajtalanul nyitottam ki az ajtót. Még megvoltak a kulcsaim. A volt feleségem nem cseréltette le a zárakat. Azért fogalmazok úgy, hogy betörtem a lakásába, mert az már nem az én lakásom. Ha csak kiejtem a volt feleségem keresztnevét: Margaux, elveszítem a hidegvéremet, és rám tör a remegés. Darabokra törte a szívemet, amikor elhagyott. Lábujjhegyen osontam végig az előszobán a nappaliig, ahol az a komód van, amit együtt lomiztunk egy szeptemberi vasárnapon. Margaux szereti a régi bútorokat. Annak idején hétvégénként autóba ültünk, és elmentünk a Porte de Clignancourt melletti Paul Bert piacra. Ez még a házasságunk elején volt, akkor kezdtük berendezni a 13. kerületi kétszobás lakásunkat: pénzünk nemigen volt, ötleteink, sőt álmaink viszont bőségesen. Margaux a lelkében is regényíró, és én csodálom ezért. Mindenből tud ihletet meríteni. Termékeny a képzelőereje. A sokezernyi olvasójához hasonlóan én is imádom a regényeit. Az aranyhangú férfi a kedvencem. Arról szól, hogy egy férfi a nászút kellős közepén meggyilkolja a feleségét. A történet a Cap Corse-on játszódik. A férfi lelöki a feleségét egy szikláról, balesetnek állítva be a gyilkosságot.

Amikor betörtem Margaux lakásába, ami hajdanában a közös lakásunk volt, egymás után huzigáltam ki a fiókokat, ahol a dolgait tartja: az ékszereit, régi fényképeit, mindenféle apróságait, sőt egy csomó készpénzt is, de én nem azt akartam elvinni. Nem vagyok tolvaj, bírónő. Fütyülök a pénzre. Én a fényképalbumokat kerestem. Vagyis kifejezetten az esküvői albumot. Ugyanis nagyon szentimentális vagyok. Ezeken a fényképeken újra végignézhettem az életünket. A közös életünket. Ez a valóság, nem pedig az utólagos agyalmányok. Ezek a megcáfolhatatlan bizonyítékai mindannak, amit átéltünk. A fényképek a kettőnk történetét ábrázolják, az első találkozásunktól kezdve. Margaux állította össze az albumokat, amikor még szeretett. És biztos voltam benne, hogy elpusztította volna ezeket a bizonyítékokat, mert tiszta ügy: úgy döntött, egyetlen tollvonással áthúzza a múltunkat, hogy újrateremtse a saját történetét, amit feltétlenül el akar mesélni. Tudom, hogy máris van benne sok hazugság és manipuláció, és ezek csak szaporodni fognak. Tudom, mire készül a volt feleségem. Úgy döntött, hogy új lapot nyit. Elkészítette a forgatókönyv-tervezetet, mint a regényei esetében. Hogy könyörtelenül megölje a regény hőseit. Pedig nagyon megszerettük ezeket a szereplőket. Egy apát és két gyereket. Egy egész családot. Ugyanis, bírónő, ezek a fényképek mondják el az igazságot. Ezért törtem be a lakásba, és loptam el őket. Elfogadom az ítéletet, és bűnösnek vallom magamat.

De most elmesélem az igazi történetet. Már majdnem tíz éve annak, hogy Margaux-val megismerkedtünk. A szó szoros értelmében véletlenül találtam rá. Ő a rádióműsorban szerepelt, én meg az autómban ültem, a Pompidou kórházból mentem haza, ahol rezidens voltam. Kora reggel volt. A betegek, műtétek és ügyeletek háromszögében igencsak kemény az élet, az ember tanulja a szakmát, és megpróbálja valahogy kihúzni a hónap végéig. Semmi pihenés, semmi nyaralás, alig valami pénz, rengeteg túlóra, zaklatott hetek és ügyeletben töltött hétvégék. Szerencsére a barátaim segítettek, a szüleim pedig támogattak, és bármikor megnyugvásra leltem náluk. Nagy szerencsém, hogy ők vannak nekem. Apám kineziológus, édesanyám HR-es. Nagyon szereti a munkáját, több is ez számára, mint szakma: a második természetévé vált. Kivételes nő, mélységesen csodálom őt. Nagyon közel állunk egymáshoz: mellettem állt életem legnehezebb időszakaiban is. Akkoriban szívesebben dolgoztam kórházban, mint magánrendelőben. Egész életemben orvos akartam lenni. Ez az elhivatottság a gyermekkoromból fakad, és az apámnak is köszönhető. Idealista vagyok. A köz szolgálatának tartom a munkámat, aminek igazából nem lenne szabad pénzbe kerülnie. Több helyen is jártam humanitárius misszióban: Afrikában, Indonéziában, Vietnámban, sőt Vanuatuban is. Ismeri Vanuatut? Egy sziget Melanéziában, a világ legeldugottabb szöglete. Ott aztán nincs semmi az égvilágon. Nagy erőt merítettem abból, hogy találkoztam olyan emberekkel, akiknek nem volt semmijük, és én segíteni tudtam rajtuk. Újabb okot találtam rá, hogy boldog legyek. Nekünk itt csupa gazdagember-problémánk van, és fölösleges háborúkat folytatunk. El sem tudom képzelni, hogyan lehet annyi időt és pénzt vesztegetni háborúzásra. Amióta humanitárius tevékenységbe kezdtem, megígértem magamnak, hogy boldog leszek. Olyan sok szenvedést láttam a világban. Műtöttem halálra rémült gyerekek machete okozta sebeit. Azt hiszem, e tapasztalat nélkül én is más ember lettem volna. Amikor visszatértem Európába, megfogadtam: nem engedem, hogy bárki elragadja tőlem a boldogságot. És mégis, első látásra, vagy inkább első hallásra…

De térjünk vissza a rádióhoz, az autóhoz és Margaux-hoz. Már a Champs-Élysée-n jártam, gyorsan megfordultam, és az Europe1-hez robogtam: meg akartam tudni, kié ez a hang. Kicsit rekedtes árnyalatú, mint az olasz színésznőké, de meghatóan, megindítóan lágy. Margaux egy újságírónővel beszélgetett a nemrég megjelent regényéről. Ez volt az első regénye, egy krimi: A jegyzőkönyv. Arról szólt, hogy egy nő egy durva válás után megpróbál elmenekülni a volt férje, egy igazi machiavellista, alattomos alak elől, aki végül csapdába csalja, és elköveti a tökéletes gyilkosságot. Az a regényben az igazi truváj, hogy a gyilkos vallomásával kezdődik. Olyan a felépítése, mint a gyerekkorunkban látott Columbo-filmeknek. A hadnagy elnyűtt, bézs esőkabátjában, szivart rágcsálva megérkezik a tetthelyre. És rögtön tudja, kivel van dolga. Tudniillik a gyilkossal. Pont úgy tudja, ahogy a néző is. Az epizód teljes feszültsége abban áll, ahogy Columbo kitartó faggatózás révén megtalálja vagy felépíti azt a bizonyítékot, amelynek révén kiderül az igazság. Tehát afféle fordított krimiről van szó. Mindig úgy gondoltam, hogy egy ilyen cselekmény kitalálója furcsa fickó lehet, aki úgy játszik a nézővel, mint macska az egérrel, amíg el nem kapja.

Margaux is mindig nagyon erős volt a történetek felépítésében. Amikor regényt ír, egy nagy táblára tűzi fel a jeleneteket, mint egy forgatókönyvíró. Nagyon jól átgondolt rendszer. Le vagyok tőle nyűgözve. Soha nem találkoztam még senkivel, akinek ilyen gazdag lett volna a képzelőereje. Én az egészségügyben dolgozom, márpedig ott az emberek egyszerűek, gyakorlatiasak, nagyon távol állnak a regények vagy a költészet világától. Az orvosoknak nincs valami nagy fantáziája. Mindennap szembe kell néznünk a valósággal, méghozzá annak a legkeményebb, legkegyetlenebb, legkönyörtelenebb oldalával. Állandó harcban állunk a betegséggel, a halállal, és a kétségbeeséssel is; ilyenkor fordulunk segítségért a regényírókhoz és a filmrendezőkhöz, hogy elszórakoztassanak, amikor már elfogyott minden erőnk.

Tehát: reggel volt, épp eljöttem a kórházból, indultam haza, de visszafordultam – tudtam, merre van a rádióstúdió, a Mirabeau híd mögött. Ide-oda cikáztam az autók között, sebtében leparkoltam valahová. És amint a műsor véget ért, lecövekeltem a bejárat előtt, a lépcső tövében. És várni kezdtem őt. Még soha nem találkoztunk, de azonnal megismertem. Szürke szem, sötét szempilla, a vállára hulló hosszú, akkor még sima barna haj, ívelt szemöldök, szépségpötty a felső ajka fölött, és a szája, amely félig kinyílt a meglepetéstől, amikor azt mondtam neki: hallottam a rádióban, épp az autómban ültem, és gyorsan visszafordultam, hogy találkozzam magával. Mert lenyűgözött a hangja. Margaux elmosolyodott. Egyszerűen, kedvesen. Felragyogott az arca. És nekem végem is volt. Lenyűgözött a szépsége. Csapdába estem.

Ez aztán a merészség, mondaná erre ön is, bírónő. Ilyen bátor csak egy hivatásos nőcsábász lehet. Pedig nem vagyok nőcsábász. A látszólagos önbizalmam ellenére inkább visszahúzódó vagyok, majdnem félénk. Általában nem szoktam nőket leszólítani. Inkább ők szoktak kezdeményezni. Nem tudom, mi ütött akkor belém. Én sem értettem, mi késztetett arra, hogy megszólítsam. Soha nem éreztem még ilyesmit. Le voltam nyűgözve. Úgy éreztem, nem vagyok méltó Margaux-ra. Hogy nem érek fel hozzá. Ráadásul magas is volt, magasabb is, mint én. Finom, szép, nyúlánk, feszes test az alakjára simuló ruhában, olyan ötvenes évek stílusban. Lenyűgöző volt, ugye érti, bírónő, mit akarok mondani? Lenyűgözött a viselkedése. Az intelligens nők eleganciája. Amilyen a magáé is, bírónő. Minden tiszteletem mellett: amikor belépett a terembe, pontosan úgy járt, úgy tartotta a fejét, úgy viselte magát, mint azok a nők, akik bíznak magukban. Ugyanaz a távolságtartás, visszafogottság, ösztönös bizalmatlanság. Első pillantásra megszerettem Margaux-t. Elhinné, ha azt mondanám, hogy még mindig szeretem? Mindazok után, ami történt, mindannak ellenére, és talán… mindenek fölött.

Miután megszólítottam, beültünk egy kávéházba. Két órán át beszélgettünk, egymás szavába vágva. Igaz, nagyon mások voltunk, de ez közelebb hozott minket egymáshoz. Margaux érzékeny, ideges, szorongós. Én nyugodt vagyok, egyesek azt mondanák, hogy hűvös, sőt érzéketlen. Ezt a mesterségem is megköveteli: egy sebész legyen hidegvérű. Nekem muszáj távolságot tartanom. Némileg úgy, bírónő, ahogy önnek is. Valamiképpen olyan szemmel nézzük az embereket, mint az istenek. Hatalmunk van fölöttük. De ez nem jelenti azt, hogy szívtelenek vagyunk. Ami közös bennünk: el kell határolódnunk az érzelmeinktől, csak úgy tudjuk rendesen, racionálisan elvégezni a munkánkat. Bíróként ön dönt ebben a teremben. Azt mondják, hogy az igazság istennője vak. De a műtőben én nem vagyok vak. Sem vak, sem félkarú. Nem szabad, hogy remegjen a kezem. Ez az oka, hogy mindig objektív vagyok. Nem szabad túlságosan bevonódnom, máskülönben nem tudok operálni. Blokkolom az érzéseimet. Gyakran robottal operálok, olyankor könnyebben tudok távolságot tartani. Ez egy gépies mozgás, majdnem olyan, mint egy videójáték. Beállok a gép mögé, és kezelem vezérlőkarokat. Ők dolgoznak a páciens testében helyettem. A gép mögött állva eszembe sem jut az emberi lény. Igazán kíváncsi lennék rá, bírónő, ön hogy tud részrehajlás nélkül ítélkezni. Ha én rokonszenvet éreznék egy beteg iránt, nem lenne bennem annyi hidegvér, hogy megoperáljam. Ha az agyam megtelne az életükkel, az álmaikkal, a szorongásukkal, a múltjukkal, a traumáikkal és főleg az elvárásaikkal, megremegne a kezem. Az a küldetésem, hogy megmentsem őket. Én egy életszaporító vagyok. A tudomány csodákra képes, és ez több puszta közhelynél. Minden egyes napon megbizonyosodom róla. Képes vagyok könnyíteni az emberek szenvedésén. Ez több szakmánál: ez az életem értelme. Ezért kell távol tartanom magamtól az érzelmeimet. Ha valamilyen nyomást érzékelek, megvan a veszélye, hogy elveszítem a nyugalmamat, azt a hidegséget, amely lehetővé teszi, hogy operáljak, és hogy ne rohanjanak le az érzelmeim. Az érzelmességem a legnagyobb ellenségem. Éjszaka muszáj kialudnom magam, máskülönben, mint egy repülőpilóta, veszélyeztetem a gép utasainak életét. Egy műtét során a tehetség számít. Nem a szerencse. Szeretem a szikét. Még a robot előtt szerettem szikével operálni. Amikor belevágtam a testbe, hallottam, ahogy felhasad. Jól ismerem azt a jellegzetes hangot, ami azt jelzi, hogy a test felnyílik. És tudom, hogy hatalmam van az emberek élete és a halála fölött. És soha nem szűnök meg csodálkozni – és egyre kevésbé értem –, hogyan és miért működik az a csodálatos szerkezet, ami az emberi test. Mindig meglep, hogy minden műtétben van egy kiszámíthatatlan elem, amit én „Isten kezének” szoktam hívni, pedig nem is hiszek Istenben. Életeket tartok a hüvelykujjam és a mutatóujjam között, egyetlen apró mozdulattól függenek, és elég egyetlen ügyetlen, véletlen, figyelmetlen mozdulat, egy álmatlanul töltött éjszaka, egy kis remegés, és örökre véget érnek… De igyekszem elhessenteni ezt a fixa ideát, koncentrálok. Néha súrolom a halált. Nem a saját halálomat, hanem másokét. Amikor hazamegyek, nyugalomra van szükségem. Egy pillanatra egyedül kell lennem, ez az én zsilipkamrám. Olyan vagyok, mint egy katona bevetés után. Érti, bírónő, miről beszélek? Olyan érzésem van, mintha egy háborúból tértem volna vissza, amit értük vívtam, saját magammal szemben, hogy kitoljam a halál harcvonalait. De bocsánat, eltértem a tárgytól. Hol is tartottam?

Ja, igen, a megismerkedésünknél. Ha Margaux is itt lenne most velem, ezen a meghallgatáson, nálam sokkal jobban el tudná mesélni, ezer olyan részlettel kiegészítve, amelyek az ő képzeletében születtek. A kávézás után telefonáltam neki, és meghívtam vacsorára. Egy orvosnak nincs ideje ebédelni. Nyilván ez az oka, hogy olyan sok kilót felszedtem magamra, mert összevissza eszem a nap bármelyik órájában. Meg aztán szükségem van rá, hogy kitöltsem valahogy az űrt. Mármint a Margaux hiánya okozta űrt. Mintha a hiánya üreget vájt volna a gyomromban. Amit semmilyen táplálék nem tud betölteni. Leszámítva az Omeprazolt. A protonpumpát, ami meggyógyíthatja a gyomorfekélyt. Igen, erről van szó: Margaux az én gyomorfekélyem. És előbb-utóbb fel fog falni belülről. Azt akartam, hogy ez az első vacsora tökéletes legyen. Sokáig rágódtam rajta, mi tetszene neki. Egyszerű és elegáns éttermet választottam a Quartier Latinben, a Sorbonne közelében. Nem olyan könnyű jó éttermet találni Párizsban. Egyébként nem túl drágát sem. Nem volt sok pénzem, de azt akartam, hogy minden tökéletes legyen. Fekete inget vettem fel, farmerrel. Nagyon gondosan öltözködtem, tisztaságmániás vagyok, és megszállottan odafigyelek minden apró részletre – szakmai ártalom. És szeretem a zenét. Gyerekkoromban zeneiskolába jártam. Amikor operálok, viszem a hifimet, és van egy playlistem. Bach, Schubert, Mozart szól, megnyugtatnak, megihletnek, nekik köszönhetem a művészi tehetségemet. Ugyanis arra nekünk, sebészeknek is szükségünk van. Van, akiből hiányzik ez a fajta tehetség. A műtőben egy kicsit mi is művésszé alakulunk. Vannak olyanok, akik egészen egyszerűen nem tudnak operálni. Azt szokás mondani, hogy egyes betegeket bonyolultabb megoperálni, mint másokat. És ilyenkor számít sokat a sebész, aki érzékeli a dolgokat, és ennek megfelelően cselekszik. Minden beteg más, minden testnek megvannak a maga túlérzékeny pontjai, nincs olyan technika, amely mindegyikre alkalmazható, muszáj igazodni a testhez. És itt lép be a zsenialitás. Az eredmény nem fordulhat tragédiába. El lehet képzelni, hogy valaki kudarcot vall egy festménnyel, egy könyvvel, vagy nem sikerül megfestenie egy képet, de egy beteggel nem szabad kudarcot vallani. Bírónő, önnel már megtörtént, hogy hibás ítéletet hozott? Mi ketten, ön és én vagyunk azok, akiknek nem szabad hibát elkövetnünk. Soha, de soha. A „végzetes hiba” a mi szakmánkban nyeri el az igazi értelmét.

A műtőben olyan vagyok, mint egy karmester. Én vezénylek. Az étteremben kicsit túl hangos volt a zene, de azért sikerült elbeszélgetnünk, mélyen egymás szemébe nézve. Nem hoztam szóba Margaux regényét, mert nem olvastam, emiatt kicsit kényelmetlenül éreztem magam, de ő rengeteget kérdezett a munkámról, és láthatólag elbűvölte. Sőt, megihlette. Azt hiszem, tetszettem neki. Minden nagyszerű volt. Aznap este együtt jöttünk el a vendéglőből. Éreztem, hogy elérhető, és szabad. Éreztem, hogy megszületett köztünk valami. Abban a pillanatban, amikor megtörtént, még nem tudtam ilyen világosan megfogalmazni magamban, de most már, így ön előtt, kijelenthetem: életemben először szerelmes lettem. Addigra már volt egy rakás kalandom. De nem kötődtem senkihez. Sem időm, sem kedvem nem volt egy tartós kapcsolathoz. Nem volt nőnek helye az életemben. Nem tudtam magam elképzelni kispolgári keretek között. Egy garzonban éltem, késő este értem haza, és korán reggel már el is jöttem. Magányos lovas voltam. Mindennél jobban szerettem egyedül lenni otthon, és zenét hallgatni. Jobban szerettem a csábítást, mint a győzelmet. És jobban szerettem a magányos életet, mint bármi mást.

Margaux előtt egyetlen hosszú távú kapcsolatom volt, amikor egy évig Mauritiuson dolgoztam. Mauritius gyerekkori álmom volt. Napsütésre vágytam, tengerpartra és szabadságra. Mauritiuson ismerkedtem meg Tianával, aki franciát tanított egy gimnáziumban. Páciensem volt a kórházban. Általában nem bámulom meg a női betegeimet. Az számomra tabu. Nincs jogom kihasználni a helyzetemet. De ő ütött meg bizalmas hangot velem. Megkérdezte, hogy csak nyaralni jöttem-e, valakit helyettesítek, vagy hosszabb távra költöztem ide. Bársonyos bőre, nyúlánk alakja, szögletes vállára omló hosszú, lágy haja, karcsú dereka és csípője, mind-mind felkeltette a figyelmemet, természetes, őszinte, barátságos mosolyától felolvadt az ellenállásom. Gyönyörű volt, egyszerű és őszinte. Megvizsgáltam, a hasára tettem a kezem. Köldöksérvvel került be. Nem volt súlyos, de nem mutatott jól, és étkezések után fájdalmat is okozott neki. Megoperáltam. Egyszerű műtét volt, egyetlen kórházban töltött nap, semmi komplikáció. Visszatoltam a béldarabot a normális pozícióba, és egyetlen öltéssel bezártam a nyílást az izmos hasfalon. Laparoszkópiás műtét volt. Mindösszesen egy órát vett igénybe, és nagyon jól sikerült.

Amikor a lány felébredt, és bementem hozzá, rám nézett, felírta a számát egy fecnire, és mosolyogva becsúsztatta a köpenyem zsebébe. Még aznap este felhívtam, és azt mondtam, amint képes lesz kimozdulni otthonról, találkozzunk egy bárban. Tetszettünk egymásnak. Sokat nevettünk, ittunk is, táncoltunk, és egy egész évet együtt töltöttünk, bejártuk a szigeteket, hajókáztunk, a szabad ég alatt aludtunk, sokat úsztunk. Béreltünk egy autót, motort, bármit. Fogtuk a sátrunkat, felállítottuk, az erdőben aludtunk, vagy egy patak mellett, néha pedig a tengerparton ébredtünk. Hasonló volt az ízlésünk, ugyanolyan szemmel néztük a világot, egyformán ki akartuk élvezni. Azt hiszem, ha Mauritiuson maradok, képes lettem volna együtt élni vele abban a földi paradicsomban. De nem volt kedvem olyan messze dolgozni Franciaországtól, a családomtól, a barátaimtól. Amikor közeledett a hazautazásom időpontja, Tiana megkért, hogy maradjak. Tétováztam. Beleegyeztem, de azonnal meg is bántam. Nem tudtam elképzelni, hogy mindenkitől távol éljem le az életemet. Egy este aztán meghívtam egy étterembe, és elmondtam neki, hogyan döntöttem. Elbúcsúztunk egymástól. Hazautaztam Párizsba. Amikor felajánlotta, hogy velem jön, visszautasítottam. Nem akartam elragadni az övéitől. Fiatal voltam még, kalandokra és magányra vágytam, nem voltam biztos magamban. Attól féltem, túl boldoggá teszem, és nem akar többé hazamenni. Rengeteg levelet írt. Igazán bánom, hogy elveszítettem őket. Hosszú szerelmes levelek voltak. Meg voltam hatódva, meg voltam zavarodva. Soha nem válaszoltam rájuk. Azt akartam, hogy Tiana elfelejtsen. De főleg: én akartam elfelejteni őt. Margaux verseket írt nekem, amikből soha egy szót sem értettem. Gyakran gondolok arra a mauritiusi évre. Amikor csak úgy mentem az orrom után, és nemigen tettem fel kérdéseket. Akkor még nem voltak felrajzolva az utak. Még nem találkoztam Margaux-val. És próbálom megérteni, hogy juthattam ide.

Amikor elloptam a fényképalbumokat, elhoztam Margaux útinaplóit is. Szerette részletesen leírni kiruccanásainkat, fotók, rajzok, versek kíséretében, beragasztotta a repülőjegyeket és az éttermi számlákat is. Féltem, hogy kidobja vagy elégeti őket. Mint már mondtam, csak egy szentimentális sebész vagyok. A vakáció után folytatódott a kapcsolatunk. A dolgok néha az akaratunktól függetlenül követik egymást és fonódnak össze, olyan áttételeken keresztül, amelyeket egyáltalán nem tudunk irányítani. Erről szól az a könyv is, amit Margaux a kapcsolatunk kezdetén adott a kezembe: Benjamin Constant Adolphe című regénye. Egy fiatalember belekeveredik egy kapcsolatba, ami végül elpusztítja őt. Kezdetben vonakodik az egésztől, szinte unalomból, jobb híján kezd bele, hogy tapasztalatot szerezzen és valami erősebb érzésben legyen része, azután bevonódik a játékba, csapdába esik, olyan szinten, hogy már nem tud kilépni a kapcsolatból, egészen addig, amíg öngyilkos nem lesz az asszony, aki mindent elhagyott az ő kedvéért, beleértve a gyerekeit is, akiket pedig imádott. Margaux tehát egy bűntudatról szóló könyvet adott a kezembe. Azonnal észre kellett volna vennem, hogy a regény befejezése üzenetet rejt, és Margaux szerelemről alkotott képére utal. Igen, Margaux így tekintett a kapcsolatunkra: egy dominanciaharcra két olyan lény között, akik gyűlölik egymást, de kötődnek egymáshoz, és egészen a halálig harcolnak anélkül, hogy igazán szeretnék egymást.

Tehát a Tiana-kalandot leszámítva soha nem volt Margaux előtt igazi kapcsolatom. A kollégium meg azok a nyavalyás orvosi egyetemi tanulmányok nem hagytak sok időt az érzelmekre. Esténként lejátszottam magam előtt a műtéteket, lélekben újra elvégeztem őket. A pálya kezdetén éjszakánként minden sebész végigpörgeti a műtétjeit. És rémálmok gyötrik. Fogom a csipeszt, és a sebet összenyomva állítom el a vérzést. De a folyadék csak ömlik, megállás nélkül. A beteg kiürül. Megszólal a riasztó. A vörös szín elárasztja a műtéti területet. És elárasztanak az érzelmek is. Beszűkül a látómezőm. De nem szabad elgyengülni, a kétségeknek nincs helye. Cselekedni kell, méghozzá gyorsan. És az az ólmos csend a műtőben. Amikor az ember megérti, hogy nagyon közel van a katasztrófához. A törlőkendő. A remegő kéz. A bemetszésből kispriccelő vér, amely pokoli sebességgel terjed szét a seben. Már nemcsak a kezeket, hanem az egész testet elönti a rettegés, iszonyatos tempóban ver a szív.

De mindegy is: őrülten beleszerettem Margaux-ba. Csodáltam őt. És azt gondoltam, hogy nem vagyok rá méltó. Úgy éreztem, hogy csak egy megálló leszek az életében, majd ráébred, hogy nem olyat akar, nem olyat szeretne, mint én, hogy nem érek fel hozzá. Ezt a kezdetektől tudtam. Csak időt akartam nyerni, amíg lerántja az álarcomat, amíg feltérképezi az én tökéletlenségemet, gyengeségeimet, a műveletlenségemet, a totális tudatlanságomat. Egy medikusnak nincs ideje olvasni, érdeklődni az új hírek, a politika, a gazdaság iránt. Tehát szörnyű hézagok vannak az életében. A mi esetünkben valaki nyilván tévedett a szereplőválogatásnál, de gyorsan ki akartam használni a helyzetet, amíg ki nem nyílik Margaux szeme, és rá nem ébred, hogy jobbat érdemel, mint én. Elvettem, amit adni tudott. Úgy döntöttem, kihasználok minden vele töltött pillanatot, hogy teljes szívvel élem meg a szerelmünket, és sokat utazunk. Ez a legjobb módja annak, hogy különösebb háttértudás nélkül közös emlékeket teremtsünk. Amikor elutazunk egy idegen országba, együtt ismerkedünk meg vele. Tehát egyenlőek vagyunk. Legalábbis ezen a terepen.

Szabadok voltunk, fiatalok és szerelmesek, és fel akartuk fedezni a számunkra elérhető világot, korlátozott erőforrásokkal. Elég volt, hogy fogtunk egy hátizsákot, felugrottunk egy repülőre, egy buszra, egy vonatra, egy hajóra, és máris máshol voltunk, egy másik földrészen, kellemesebb éghajlaton. Sokat dolgoztam, de a szabadnapjaimat összevonva hosszabb időre is el tudtunk utazni. És az utazásaink megihlették Margaux-t. Az egyik könyvet írta a másik után, és jól fogytak, még külföldön is. Nyugodtan állíthatom, hogy kicsit nekem köszönhetően lett nemzetközileg ismert íróvá. Azzal, hogy elvittem erre a sok-sok helyre, regénytémát szolgáltattam neki. Jól keresett a könyveivel. Már nem kellett állandóan ügyeletet vállalnom nyáron vagy a hétvégéken: közösen úgy döntöttünk, hogy ő állja a kiruccanásaink költségeit. Elutaztunk Brazíliába, São Paulo felhőkarcolóitól Salvadorba, útba ejtve Riót, azután autót béreltünk, és bejártuk Argentína komor tavainak vidékét. Margaux állandó mozgásban volt. Gyakran ő adta meg a kezdő löketet. Én pedig mentem utána. Naivan kijelentettem: utánad elmennék a világ végére is. És szavamon fogott. Fiatalok voltunk, gyerek nélkül. Egyáltalán nem voltak családi kötöttségeink. Miután véget ért a rezidensi képzés, és mielőtt elkezdődött volna a klinikai gyakorlatom, hosszabb szabadságra mentem. Félretettem egy kis pénzt, és Margaux is. Hat hónapig utazgattunk Amerikában, autóval, motorral, busszal, hátizsákkal. Motelekben, sátorban, medvéktől nyüzsgő nemzeti parkokban, vasútállomásokon, néha idegeneknél aludtunk. Peruban teherhajóval utaztunk fel az Amazonason, a fedélzeten kifeszített függőágyban aludtunk. Együtt jártunk be városokat, ahová még soha nem tette be a lábát nyugati ember, ahol gyerekek jöttek oda hozzánk, hogy megérintsék az arcunkat. Táncoltunk egy déli tengerparton, teliholdas, csillagtalan égbolt alatt. Másnap emberek mosolyogtak ránk. Az anyák kérték, hogy fogadjuk örökbe a gyermekeiket. Szívszorító volt. Megtanultam megvédeni magam a világ erőszakosságától. És azt is, hogyan lehet kitágítani annak határait. Amikor olyan helyen operálok embereket, ahol nincs műtő, amikor olyan országokba utazom egy orvosi misszióval, ahol nem létezik egészségügy, ahol nem ismerik a sebészetet, legalább tudom, hogy a helyzet jobbá tétele, helyrehozása érdekében cselekszem. Éreztem, hogy Margaux-val nem stimmel valami, és azt hiszem, az orvosi ösztönöm arra késztetett, hogy segítsek neki. De ahogy már említettem, a szeretteinket nem tudjuk megműteni. És vajon megítélni megítélhetjük őket?

És én szerettem őt. És imádtam a képzelőerejét. Elragadónak találtam. Szerettük egymást. Ő talán ennek éppen az ellenkezőjét fogja állítani. Igen ám, de nálam van a fényképalbum. Amit elloptam, amiért elítéltek betörésért és rablásért. Amikor pedig azt hittem, hogy házasok közt nem létezik a lopás fogalma. De azért mutathatok néhány fényképet? Amikor az ember elmesél valamit, kiforgathatja az igazságot. Ráadásul Margaux-nak ez a szakmája. De a képek a valóságot mutatják. Az igazság: egymást átölelve aludtunk valamelyik éjszaka egy teherautóban, ami felvett minket, amikor stoppoltunk. Reggelente néha egy strandon ébredtünk, vagy egy szigeten, egy mezőn, nem számít, hol. Kimozdítottam Margaux-t a komfortzónájából. Olyan helyekre vittem, ahol még sohasem járt. Messzire vittem, és segítettem őt, amennyire tőlem telt. Megismertettem vele az utazás, a kalandozás örömét, megtanítottam, hogyan élvezze ki az életet, ahogy Tianával csináltuk, akiről ekkor első alkalommal sikerült elfeledkeznem. Szerettem a csúcsokat, a szakadékokat, a sziklafalakat. Egyre magasabbra jutottunk.

Az ember néha nem áll ellent a boldogságnak. De Margaux ellenállt neki. Bármiről is volt szó, mindig is nehezére esett kiélvezni a dolgokat. Akár a szexet is. Passzív volt, érzéketlen, mintha összetört volna belülről, kétségek gyötörték. Kényelmetlenül érezte magát a testében. Margaux frigiditása az élethez való hozzáállását tükrözte. Mindig elrontotta mások örömét, és a sajátját is. Soha nem élt át semmiféle élvezetet. Szeretkezés közben az volt az érzésem, hogy a szülei velünk vannak a hálószobában. Hajlamos vagyok azt gondolni, hogy nekem ehhez semmi közöm. Az ő döntése volt, hogy elrontja a dolgokat, hogy képtelen lesz átélni őket a testében, és főleg a fejében.

Kezdetben Margaux azt mondta, hogy nem akar gyereket, csak írta a regényeit, és teljes mértékben kielégítette a munkája. Egyszer egy interjúban azt is kijelentette, hogy a könyvei a gyermekei. Résen kellett volna lennem, nem kellett volna ragaszkodnom hozzá, hogy gyerekünk legyen, akkor ennyiben maradt volna a dolog: két szerető egy gyönyörű utazáson, egy egzotikus kalandon. De én mindenáron apa akartam lenni – mindennél jobban vágytam rá. A Burkina Fasó-i kisfiú miatt, akit megoperáltam – csak rám nézett, és a tekintetével keresztre feszített. Egy utcagyerek, akinek nem volt semmije. Azt akarta, hogy fogadjam örökbe, hogy vigyem haza magammal. Nem tudnám önnek pontosan megmagyarázni, de az énem egy része ott maradt vele Afrikában. És végül megkértem Margaux kezét. Mindenáron családot akartam alapítani. Természetesen következett az egészből. Alaposan kihasználtuk az életet, bejártuk a világot, ideje volt, hogy megállapodjunk.

2007-ben kötöttünk házasságot, egy júniusi napon, a 13. kerületi polgármesteri hivatalban, ugyanis a 13. kerületbe költöztünk. Az én tanúim a rezidensbarátaim voltak, Vincenzo és Michaël. Margaux-nak nemigen voltak barátai. Magányos típus. Végeredményben azt hiszem, hogy én voltam az egyetlen barátja. Végül a bátyját kérte meg, hogy legyen a tanúja. Aznap nagyon boldogok voltunk. Margaux ragyogott a fehér ruhájában. Olyan volt, mint egy angyal. Néztem, ahogy táncol, és könnyek szöktek a szemembe. A szüleim is meghatódtak. Kár, hogy az ő szülei úgy találták jónak, ha elrontják az ünnepet. Egy pénzügyi vita miatt összevesztek a szüleimmel. Nekünk sokkal több vendégünk volt, mint nekik, nem akartak egyenlő arányban osztozni a költségeken, ők a vendégek arányában akartak beszállni, amivel felbőszítették a szüleimet. Én végül úgy oldottam meg a helyzetet, hogy felajánlottam: kifizetem a különbözetet. Azt hiszem, Margaux szüleinek komoly része van a házasságunk katasztrófájában. Olyan gyorsan történt minden. Margaux apja, egy visszahúzódó, alacsony, karót nyelt emberke megbújt Margaux anyja mögött, aki egy igazi elmebeteg, sokkal őrültebb, mint mi, mindnyájan együttvéve. Muszáj volt mindig az előtérbe tolakodnia, és rögtön az esküvőnk estéjén nagy botrányt csapott, amiért nem ülhetett mellettünk az asztalnál. Az az igazság, hogy soha nem árultam el Margaux-nak, hogy én alakítottam ki az ülésrendet. Nem akartam, hogy az anyja mellettünk legyen. Úgy éreztem, csak úgy árad belőle a gonosz energia. Úgy szervezkedett, mintha a saját esküvőjéről lenne szó. Tudtam, hogy ki kell őt zárni az életünkből, ha valamit komolyan fel akarok építeni a feleségemmel.

Egy év múlva megszületett Maxime. Attól a pillanattól kezdve, hogy a karomba vettem, amikor először fürdettem, amikor a kis kezét az arcom felé nyújtotta, tudtam, hogy ő lesz az életem középpontja. És tudtam, hogy mostantól kezdve egy egész családért tartozom felelősséggel. Felmondtam a kórházban. Orvosi konferenciákra jártam a magánklinikám képviseletében, és a kollégákkal való találkozások során képeztem magam. A munkám szinte minden időmet lekötötte, és az állandó nyomás miatt nem maradt időm arra, hogy úgy foglalkozzam a kisfiammal, ahogy szerettem volna. Margaux nehezen viselte a helyzetet, úgy érezte, elhanyagolom, magára hagyom.

Ettől a pillanattól kezdve kezdett szétesni minden. A szülés után Margaux nagyon nyomott volt, nem tudott kiteljesedni az anyai szerepben, és ami még rosszabb, egyre durvábban, és a valóságtól egyre jobban elrugaszkodva kezdett támadni engem. Azt hitte, hogy megcsalom, hogy elhagyom az otthonunkat, és őt magára hagyom, pedig én csak dolgoztam. Ő egész nap otthon volt. Magányosnak érezte magát. Este, amikor hazaértem, a szobájában rejtőzött a babával. Egész nap ki sem jött onnan. Volt valami őrült, valami egészségtelen a gyerekhez való viszonyában. Mindent megtettem érte, amit csak tudtam, mert éreztem, mennyire sebezhető, próbáltam a lehető legtöbbet otthon lenni, meghallgatni őt, és amennyit csak lehet, segítettem neki. Néha olyan súlyosan zavarodott állapotba került, hogy már-már téveszmék gyötörték. Valóságos, egyre durvább idegrohamok törtek rá, és próbáltam rávenni, hogy menjen orvoshoz. Azt hittem, szülés utáni depresszióban szenved. Vagy gyermekágyi pszichózisban, ami egy súlyos pszichiátriai rendellenesség, és a gyermekszülés hozza elő. Az orvosi statisztikák szerint ez minden ezredik anyára jellemző, lehet, hogy ő is ebbe a csoportba tartozott? Ha az anyját nézzük, feltétlenül volt előzménye. Egy este Margaux bevallotta, hogy erős késztetésekkel küzd: kedve lenne kiugrani az ablakon a babával. Elkezdtem aggódni érte és a gyerekért. Mivel féltettem az elméje épségét, megkértem anyámat, hogy napközben maradjon vele. Margaux nagyon megharagudott rám érte. Azt mondta, hogy nem bírja elviselni anyámat, mert nem hagyja Maxime-ot aludni, és őt sem hagyja szoptatni, hogy úgy viselkedik, mintha a ház az ő saját cége lenne – röviden, Margaux végül elüldözte anyámat.

Margaux még a terhessége alatt jelentette meg a Gyilkosság Kubában című regényét, ami bestsellerré vált: arról szól, hogy egy pár Havannába utazik, ahol a csapodár és a felesége vagyonára ácsingózó férj elcsábít egy fiatal szivarárus nőt, és megpróbálja rávenni, hogy kövesse el a tökéletes bűntényt: ölje meg a feleséget. De a feleség tudomást szerez a dologról, és úgy áll bosszút, hogy szövetkezik a szeretővel. Mindezt igazi kubai hangulatban, a Buena Vista Social Club című film stílusában. A történet megzavart. Akkor kezdtem rágódni azon, honnan támadnak Margaux-nak ezek a morbid gondolatai, mi ez a negativitás, ez a sötétség, ez a machiavellista gondolkodásmód, és főleg: a neheztelés a férfiakra. Az összes könyve: A jegyzőkönyv, Az aranyhangú férfi, a Séf, csillag nélkül, és a legutóbbi, a legnyomasztóbb mind közül, az Öngyilkos lány a befagyott tavon mind-mind ugyanazt a történetet meséli el: van bennük egy pár, egy szerelmi történet, amely mögött egy nagy vagyon és egy gyilkosság húzódik meg. Úgy éreztem, eljött az ideje, hogy újra átolvassam a pszichiátria-tankönyvemet, amibe bele sem néztem a rezidensképzés befejezése óta. Más szóval: eltávolodtam Margaux-tól. Mintha már nem a feleségem lett volna, hanem a betegem. Ami egy orvos számára a történet végét jelenti.

Elkezdtem kutakodni a múltjában, nyomokat kerestem a gyermekkorában. Tudni szerettem volna, mi az eredete, mi az oka a morbid megszállottságának, segíteni szerettem volna rajta. Már meséltem önnek a szüleiről. Azt gondolom, nem elhanyagolható részük van a házasságunk katasztrófájában és Margaux lelki egészségének megromlásában. Az anyja Margaux gyerekkora óta minden erejével ártani akart a lányának. Margaux bántalmazott gyermek volt. Az anyja őrült rohamaiban azt üvöltötte, hogy undorodik tőle, gyakran megverte és sértegette. Mindig azt gondoltam, hogy féltékeny volt a lányára. Margaux azt mesélte, hogy kicsi korában az anyja citromot csöpögtetett a szemébe, és tűvel szurkálta a karját. Megverte, és bezárta a szobájába. Nagyon fájt érte a szívem, elképzeltem kislányként, védtelenül, kiszolgáltatva az anyja őrületének. Margaux-nál kamaszkorában váltakozva jelentkezett a lázas tevékenység, majd a mély depresszió. Úgy érezte, elhagyják, elhanyagolják, és legyűrhetetlen dührohamok törtek rá, amiket semmi és senki sem tudott lecsillapítani. Egy késés, egy váratlan esemény, egy váratlan utazás is ki tudta váltani a dühét. Egy pillanat alatt megváltozott a személyisége. És minél nagyobb bűntudata volt ezekért a kitörésekért, annál jobban gyűlölte önmagát. Az egyetemi emlékeim alapján úgy gondolom, hogy Margaux borderline személyiségzavarban szenved, ami határállapotot jelent. Ellenőriztem is a DSM4-ben, a pszichiátria-tankönyvemben. Néha találkoztam ilyen esetekkel a betegeim között is. Ez az állapot igencsak le tudja rombolni a biztonságérzetet, főleg a páciens családtagjainak és gyerekeinek biztonságérzetét, mert soha nem tudhatják, mire számítsanak.

Hamar rájöttem, hogy Margaux szülei úgy érzik, hogy elraboltam tőlük a lányukat. Ám ez nem teljesen volt igaz. Valójában attól féltek, hogy felnyitom a szemét, és ő igazán olyannak látja majd őket, amilyenek, attól féltek, hogy egy orvos tekintetével mérem föl a családot. Az exanyósomnak idegrohamai voltak. A passzív-agresszív exapósom pedig semmit nem mert mondani neki, attól félve, hogy bármikor kiválthat egy dührohamot. Állandóan vigyázzban állt, résen volt. Nem akart sem ellentmondani a feleségének, sem szembeszállni vele. És ezt nagyon is meg tudtam érteni. Én is féltem ettől az irányíthatatlan asszonytól.

Én szerető családba születtem és nőttem fel. Imádni való emberek között, akik minden erejükkel azon voltak, hogy másnak örömet szerezzenek. De Margaux szülei birtokolni akarták őt. A bátyja, Mathias két évvel idősebb nála, és inkább képes arra, hogy távolságot tartson. Ő megpróbálta meggyőzni Margaux-t, ráébreszteni bizonyos dolgokra, hogy kigyógyítsa a sok kiabálással, uralkodni vágyással, depresszióval és hullámvölgyekkel tönkretett gyermekkorból, amelyben mindkettejüknek része volt, és amely végül Margaux-t legyűrte. De Margaux-nál süket fülekre talált. Mathias rá sem ismert a húgára a szülése után. Tisztelt bírónő, hogy képet kapjon Margaux tudattalanjáról: Margaux írt egy krimit A végzetes anya címmel, amelyet az elhíresült Courjault-ügy ihletett. Emlékszik erre az ügyre, bírónő? Az asszonyra, aki a terhességei tagadásában élt, majd születésük után megölte a csecsemőit, és egy fagyasztóládába rejtette őket? Margaux Tours-ban követte a per fejleményeit, hogy meg tudja írni a könyvet. Amikor olvastam, a hideg szaladgált a hátamon. Orvosi hipotézisem a következő: Margaux azért vette védelmébe Véronique Courjault-t, mert azonosult vele. Záróbeszédében az ügyvédem idézett egy interjút, amelyet a volt feleségem adott egy újságnak a könyvéről, és ha beleegyezik, felolvasok belőle egy részletet:

Valóban szörnyeteg lenne ez a hétköznapi nő, ez az anya, aki iskolába viszi a gyermekeit és segít nekik a leckeírásban, ez a szelíd és engedelmes tekintetű mérnökfeleség? Ő lenne a gonosz abszolút, megnevezhetetlen képviselője? Vagy egy rendkívül ritka, kevéssé ismert pszichiátriai rendellenesség, az úgynevezett terhességtagadás áldozata? Anyává válni egy nő életében nagy próbatétel. Ennek az idegzavarnak a mértékét nem is tudjuk felmérni egy olyan társadalomban, ahol az anyaságot túlértékelik, a gyermekkor pedig tabunak számít. Talán a legutolsó tabunak. Az idealizált kép, ahogy az anya boldogan tologatja gyermekét a babakocsiban, egy sokkal összetettebb valóságot rejt. Az anyává válás bizonytalanná teszi a fogódzóinkat: az individualizmushoz, a párkapcsolathoz, a testhez és az önképhez kötődő fogódzókat. Ez az átalakulás, vagy ahogy Sophie Marinopoulos pszichoanalitikus megfogalmazta: ez a szörnyű „betörés” pánikot tud kiváltani. A szülés, ez a rettenetes esemény határhelyzet, amelyben a nő védelmet igényelne – hacsak nem egy barbár társadalomban élünk. A gyilkos fájdalom olyan erős lehet, hogy az anya menekülni akarhat előle. Az anya terhességtagadása szükségszerűen az apa tagadását is jelenti: a férjek inkább nem akarnak tudni róla. Ez a per egy hiperkommunikatív társadalom ellen is folyik, ahol senki sem hallgat meg senkit, ahol egymás mellett élünk anélkül, hogy valóban beszélgetnénk egymással, ahol senki sem ért meg senkit, sőt ahol meghallgatni sincs kedve a másikat. Egy olyan társadalmat látunk, ahol senki nem lát meg semmit, ahol valaki terhes lehet, gyermeket szülhet tökéletes csendben úgy, hogy közben egy házban él valakivel. Ez a per egy olyan társadalom ellen is folyik, amely megköveteli a nőktől, hogy gyermeket szüljenek, és semmit sem tesz azért, hogy megkönnyítse az anyaság félelmetes, néha leküzdhetetlen feladatát. Egy olyan társadalom ellen, amely a gyermekeket felmagasztalja, de nem veszi figyelembe azoknak a nőknek a szenvedéseit, akik világra hozták őket. Csecsemők ellen, akik sírnak, de senki nem segít rajtuk, gyermekek ellen, akiket magukra hagynak elfoglalt apáik és tanácstalan, megzavarodott anyáik. Gyermekek ellen, akiket megöltek, mert nem volt anyjuk, aki vigyázott volna rájuk.

Bírónő, ugye megérti a mélységes zavarodottságomat? Cseppet sem jelentéktelen részlet, hogy Margaux-t ilyen nagyon érdekelte a Courjault-ügy. Mivel vele rosszul bánt az anyja, nem tudta, hogyan viselkedjen a fiával. Hogy is ne keltené fel az ember figyelmét ez a félmondat: „az anyaság félelmetes, néha leküzdhetetlen feladata”? Igen, Margaux számára ez valóban leküzdhetetlen feladatnak bizonyult. Még egy filmet is rendezett, aminek ugyanaz volt a címe, mint a regénynek: A végzetes anya. A film valóságos thriller, feszült hangulatú, és kényelmetlen érzéseket kelt az emberben. Szinte olyan, mint egy horrorfilm, a Rosemary gyermekét idézi. De a végzetes anya ő maga: Margaux.

Csak a gyermekünk születése után értettem meg. Margaux haragudott rám, és az indulata kivetült a babára is. Aggódtam Maxime-ért. Szorongva ébredt az éjszaka közepén, nem tudott aludni, játszani sem akart. Megszakadt a szívem, hogy így látom őt. Kétéves volt. Már nem egy kisbaba. Időpontot kértem Gérard Detrez-től, az ismert gyermekorvostól. A fiunkkal együtt fogadott minket. Sokáig beszélgettünk vele, érzékeny, pontos kérdéseket tett fel nekünk. Azonnal ráérzett a problémára. Az édesanyja testvéreiről kérdezte Margaux-t. Hat lánytestvér, egy hagyományos családban, egy Nizza melletti faluban. Ez vajon mennyiben fontos? Majd félrevont, és elmagyarázta, hogy a család történetében súlyos gondok vannak a férfiakkal. Margaux nem tudta elfogadni az anyaságát, a családjában élő többi nőhöz hasonlóan, akik a nemek közötti megkülönböztetés miatt férfiuralom alatt éltek. És bosszút akart állni rajtam. Ezek az orvos szavai. Rájött, hogy Margaux azért ellenséges velem, mert szinte akarata ellenére anyává tettem. Margaux a találkozó után összeomlott. Mert szembesítették az ellentmondásos érzéseivel. És ráébredt, hogy depressziós. Időpontot kért egy törvényszéki pszichiátertől, aki a Courjault-per szakértője volt, ott találkozott vele. Természetesen én is elkísértem. Beszámoltunk neki a nehézségeinkről. Mondott valamit, ami nagy hatással volt rám: „Egy nő szülés közben határhelyzetbe kerül. A hormonváltozások olyan erősek tudnak lenni, hogy a teljes sebezhetőség állapotában találja magát.”

Orvosként pontosan értettem, miről beszél. Egy örvény peremén álltunk. Egyben a válás peremén is. A kisfiunk kétéves volt. Elvághatatlan kötelék kötött össze minket. Bírónő, ön biztosan tisztában van a fogolydilemma fogalmával. Ez egy olyan helyzet, amelyben egymással nem kommunikáló versenytársak racionális döntéseket hoznak a saját érdekeik alapján, de ezek a döntések egyben ártanak a két fél közös érdekeinek. Mindenki a saját érdekét követve cselekszik, és nem tudja, mit csinál a másik. Nem hagyhattam Maxime-ot az anyjával, aki nem volt jó állapotban. De elválasztani sem akartam tőle. Ha elmenekültem volna, megmentettem volna a bőrömet, de tönkretettem volna a fiamat és mindent, amit felépítettem. Ha maradok, végem van. Azt az utat választottuk, amit akkor választanak az emberek, amikor nincs más lehetőségük, mint együtt maradni: előremenekültünk. És csináltunk még egy gyereket.

Nagy meglepetés volt, amikor Margaux közölte, hogy terhes. Legalábbis számomra. Nem tudtam elképzelni, hogy ilyen hamar legyen még egy gyerekünk. Szerettem volna, ha adunk egymásnak egy kis időt. Egymásra néztünk, és láttam, hogy Margaux is pánikba esett. Reszketett. És szerettem volna éppolyan pozitív maradni, mint a teszt, amit riadt képpel lóbált az orrom előtt. Azt mondtam, biztos vagyok benne, hogy felül tudunk emelkedni ezen a próbatételen, és sikerül újra egymásra találnunk.

De valójában ez egy rettenetes időszak volt. Már egyáltalán nem hittem a házasságunkban. Igyekeztem megőrizni azt, ami valami romként még megmaradt a családunkból. Sajnáltam Margaux-t. És aggódtam Maxime-ért, akinek egész nap el kellett viselnie őt. Megpróbáltam beszélni a feleségemmel, rá akartam venni, hogy adjuk be Maxime-ot bölcsődébe, de ő nem akart elszakadni tőle. Nem tehettem semmit. Egyre nyomasztóbbá vált a légkör. Tehetetlennek éreztem magamat. Ekkor szoktam rá, hogy kerüljem a családi otthont: próbáltam menteni a bőrömet. Margaux komorrá, mérgezővé, negatívvá vált. Állandó, éles konfliktusban álltunk egymással. Maxime továbbra sem tudott végigaludni egy éjszakát, óránként felébredt. Napközben fáradtnak tűnt. Mindig zavartan, kábán nézett ránk. Ekkoriban kezdett el alvajárni. Felébredt, de nem volt tudatában annak, amit csinált, tágra nyílt szemmel aludt, miközben fel-alá járkált a lakásban. Rémisztő látvány volt. És veszélyes is. Állandóan figyelni kellett rá. De Margaux a terhessége miatt már nem volt képes erre. Én pedig nem akartam állandóan felkelni éjszaka, mert féltem, hogy veszélybe sodrom a betegeimet. Vissza szerettem volna menni a gyerekorvoshoz, hogy Maxime újra tudjon aludni, én pedig úgy tudjak operálni, hogy ne sodorjak veszélybe senkit, de Margaux nem volt hajlandó rá. Szemben azzal, amit Margaux egyfolytában hajtogat, nagyon is jelen lévő, odafigyelő apa vagyok. Teljes szívemből akartam gyereket, és imádtam, hogy fiú lett. Valószínűleg rá vetítettem ki azt a szeretetet, amit már képtelen voltam érezni Margaux iránt. Maxime lett az életem középpontja, az összes gondolatom, a teljes figyelmem középpontja. Amikor ráébredtem, mennyire meg fog változni az életem, rögtön tudtam, hogy mindent megteszek majd érte: reggeltől estig dolgoztam, hogy a legjobbat hozzam ki magamból, hogy mindent megadhassak neki, amit akar, és boldoggá tehessem. Bírónő, már biztos rájött, hogy az orvosi rendelő, a kórház a második, sőt tulajdonképpen első otthont jelenti a számomra. A sebészet pedig hivatás, szenvedély, szinte az életem értelme. Ez talán azt jelenti, hogy csak a műtő steril környezetében érzem jól magam? Megtettem mindent, amit tudtam, hogy minél többet lehessek otthon, és segítsek Margaux-nak mint anyának, feleségnek, sőt még írónak is, mert annyira tehetetlennek, sebezhetőnek láttam. A szüleim segítettek és támogattak. Ott voltak a szülésnél, míg Margaux családja nem adott hírt magáról. De Margaux ahelyett, hogy hálás lett volna a szüleimnek, meggyűlölte őket. Engem is elszigetelt tőlük azzal a címszóval, hogy betolakodnak az életünkbe. És hirtelen teljesen magunkra maradtunk. Nem találkoztunk senkivel. Margaux már szinte soha nem mozdult ki a lakásból. Az írással is felhagyott, depressziós volt és agresszív, komolyan aggódtam érte.

Emma 2012 augusztusában született. Nagyobb lakásba költöztünk, közelebb a munkahelyemhez. Ez nem volt túl könnyű helyzet a számomra: a sok doboz, két gyerek, a betegeim, a műtétek. Mindent én csináltam otthon. Margaux egyre fáradtabb és ingerlékenyebb lett. Nagyon elveszett volt. Édesanyám gyakran átjött, hogy segítsen nekem a gyerekekkel, mert pontosan látta, hogy a feleségem nem boldogul a helyzettel. Mint már mondtam, a szüleim imádni valóak, melegszívűek, csak egy vágyuk van: hogy mindenkinek örömet szerezzenek. Amikor édesanyám nálunk volt, az a számomra nagy megkönnyebbülést jelentett. Tudtam, hogy a gyerekeim biztonságban vannak mellette. Falat képezett Margaux és közöttem, mi ketten már nem is beszéltünk egymással, vagy ha igen, akkor gyűlölködve. Anyám jelenlététől megkönnyebbültem, egy ideig biztonságos körülmények között folytathattam a munkámat, nem kellett féltenem a betegeimet. Új energiát meríthettem a helyzetből.

Margaux már nem szeretett. Attól a pillanattól kezdve, hogy felruházott egy bizonyos személy szerepével, a sorsom meg volt pecsételve. Az voltam, aki minden könyvében megjelenik: egy férfi, aki meg akarja ölni a feleségét, mert el akarja szedni a pénzét. Margaux tudattalanjában én voltam ez a személy. Bármit is tettem, hogy megnyugtassam, segítsek neki, boldoggá tegyem, nem tudtam kiszabadulni ebből a szerepből. Margaux egyszerűen a halálomat akarta a traumatizált gyermekkora miatt. Már nem tett különbséget valóság és képzelet között. Emma születése után mélyen neheztelt rám, és próbálta siettetni a dolgokat, hogy távozásra kényszerítsen, vagy egészen egyszerűen eltöröljön. Nem csak az életéből, hanem a Föld színéről. És tisztelt bírónő, gondosan véghez is vitte ezt a tervet.

Amikor ráeszméltem, mire készül a feleségem, valósággal lebénultam. És attól a pillanattól kezdve, hogy ezt megértettem, nem tudtam többé aludni. Kezdetben azt hittem, belőlem indul ki az egész. Még hipnózisra is elmentem, hogy kezeljem a szorongást, ami megakadályozott abban, hogy normálisan működjek, gondoskodjak a gyermekeimről, aludjak, éljek, lélegezzek. Megerősítettem a lelki védelmi mechanizmusomat, hogy lefagyasszam az érzelmeimet, vagy eltereljem a figyelmemet, elszigeteljem magam, és teljes nyugalmat találjak. Ez nem közönyt jelent, hanem csak egy módszer, megvédhetjük vele magunkat azoktól az érzelmektől, amelyek megakadályoznak minket a cselekvésben és a reagálásban. Maxime és Emma csodálatos lények, ártatlanok és lelkesek. Nekik is szükségük van levegőre, egy jövőképre, és nekem is arra, hogy egy újfajta, a tehertételektől mentes kapcsolatba tudjak lépni velük. Az abszolút szeretet a gyermekek iránti szerelem, nem pedig az Adolphe iránt érzett szerelem… Mindent megtennék a gyerekeimért. Nem hallgathatok tovább, mivel már tudom, mivel már lerántottam Margaux álarcát. Sebészi nyelven szólva, megvizsgáltam az esetet, áttanulmányoztam a kórlapot: radikális kezelést irányoztam elő. Úgy működik ez, mint a műtőben. Amikor végre megértem a helyzetet, hirtelen minden véget ér.

Az egészben az a legrosszabb, hogy mindezt már régóta tudom, csak elvakított a szerelem, vagy a neurózis, vagy mindkettő egyszerre. Meg aztán az ember mindig úgy képzeli, hogy egy kis erőfeszítés és sok kompromisszum árán minden helyrehozható. Ám hirtelen egészen más szemmel kezdtem nézni a történetünket, és elfogott a rémület. Amikor betörtem a lakásba, hogy visszaszerezzem a fényképalbumokat és Margaux útinaplóit, kihasználtam a helyzetet, és kutakodtam kicsit a számítógépén. Nem vagyok valami nagy hekker, de Margaux azóta sem változtatta meg a belépési jelszavát. Ott fedeztem fel az aktát, amit összeállított ellenem. És akkor találtam meg a következő szöveget: elhoztam, hogy ön is megismerhesse:

Miután elaltattam a kisbabákat

És megcsodáltam tiszta homlokukat

Azt gondoltam, hogy rám hagytad

Hogy parkoljam le az autót

Egy munkanapon

Szerencsére elvittem az autót

Nem vártam meg a válaszodat a mobilomon

Így időben el tudtam vinni a gyerekeket

És nem sokkal utána egy kedves üzenetet kaptam tőled

Nagyon drága, nagyon gyöngéd férjem

Amelyben a repülőgépen, Párizsba hazafelé

Azt írtad, mint egy titkos, érzéki szerető

Hogy szeretsz engem és vágysz rám

Bár egyre gyöngédebb üzeneteid

Betöltötték a távolléted okozta űrt

Míg keresztül-kasul bejártad Franciaországot

Megértették és megláttatták velem

Amit már tudok egy ideje:

Hogy szabadságra van szükséged

Ezen a ponton igazán megértelek

Ismerős terepen vagyunk

Szeretem a háztartási munkát

De arról is álmodtam, hogy a következő vakáción

Fedezzünk fel más országokat is

Egy olyan helyet, ahol szerethetjük egymást és sokat nevethetünk

Kanadára gondoltam, Montrealra

Hogy óvja-védje friss, házastársi

Egyben családi egymásra találásunkat

Néha nagyon egyedül érzem magam itthon

És úgy érzem, kevés segítséget kapok

Újra kell éreznem a borzongást és az ellágyulást

Mert ezeket a mosogatás, a takarítás tönkreteszik

Szeretnélek látni, úgy igazán

Ahogy segítesz bevásárolni. Írtam egy listát

És életemben először álmodoztam róla

Vatta, pelenka, gyógyszer hólyaghurut ellen

Kíváncsi vagyok, mit szólnál hozzá

Mert általában ritkán csukod be a szád

Hónapok óta csak beszélünk, de nem teszünk semmit

Összefutunk két időpont között

És őszinte maileket küldünk egymásnak

Tudom, hogy nagyon sok a munkád

Érzem, ahogy egyre nő a feszültség

Összetartó, családias otthonunkban

Ami néha felrobban és hirtelen elcsendesedik

Amikor mindenki felölti a páncélját

Szeretném, ha szemtől szemben állnánk egymással

És megvallanánk egymásnak a szorongásainkat

Kérlek, találkozzunk a szemközti kávézóban

Beszélgethetnénk egy jót mindenről, semmiről, a félelmeinkről

De főleg a hűtőről és a fagyasztójáról

A hideg mindig átengedi a helyét a melegnek

Elegem van abból, hogy a vevőszolgálatot hívogatom

Szinte érzem, ahogy az arcom kivörösödik

Miért is ne csinálnád te, édes?

Már látom is, ahogy feltörnek az érzelmeid

Semmi sem dühít fel úgy, mint ez!

Szóval, hallasd a hangodat

Fenyegesd meg őket, mondd meg nekik, hogy csinálják meg

Mert én már nem bírom tovább, ugyanúgy vagyok vele, mint te

Ez a hűtő nem működik

SMS-eket és e-maileket váltunk

Az ügyfélszolgálattal

Ismerek egy nagyon jó kis hotelt

Amíg nem jönnek ki megjavítani

Szerezhetünk egy szobát ingyen

Te, én, a gyerekek, néhány játék

Hogy önmagunk lehessünk

Végtelen háztartási gondok nélkül

És átadhassuk magunkat a legfőbb örömnek

Hogy végre együtt lehetünk

Tartalom

Meghallgatás, 2023. július 9.

Maxime Maurepas meghallgatása

Emma Maurepas levele

1. sz. irat (felperes)

2. sz. irat (alperes)

3. sz. irat (felperes)

4. sz. irat (alperes)

5. sz. irat (felperes)

6. sz. irat (alperes)

7. sz. irat (felperes)

8. sz. irat (alperes)

9. sz. irat (felperes)

10. sz. irat (alperes)

11. sz. irat (felperes)

12. sz. irat (alperes)

13. sz. irat (felperes)

Pénélope Suchet ügyvéd, a felperes képviselőjének perbeszéde

Françoise Uzes ügyvéd, az alperes képviselőjének perbeszéde

Párizsi Törvényszék Családjogi Bíróság

A tárgyalásból kizárt iratok

14. sz. irat (felperes)

15. sz. irat (felperes)

16. sz. irat (felperes)

17. sz. irat (felperes)

Le Parisien, 2024. április 24.

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Tördelte Izing Imre

ISBN 978-963-620-559-1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License