részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Laurie Lico Albanese: Hester

St. Martin’s Press, New York, 2022

Első kiadás

Copyright © 2022 by Laurie Lico Albanese

Published by arrangement with St. Martin's Publishing Group. All rights reserved.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2023

Minden jog fenntartva

Borítókép © Matriyoshka / Getty Images

ISBN 978 963 604 420 6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Kirknek, Johnnak és Claudiának – szép arcotokon ott látom a múltat és a jövőt

Sohasem érezte ennyire súlyosnak a terhet, csak most, amikor ledobta.1

– Nathaniel Hawthorne: A skarlát betű

Az olvasó figyelmébe

A szinesztézia olyan egyedi érzékelési jelenség, amely a világ népességének kevesebb mint tíz százalékát érinti. A szinesztéziával – vagy „összeérzéssel” – élő személy gyakran egyetlen érzék stimulálásakor is többféle érzéki reakciót tapasztal. Ezt az érzéktársítást számos alkotó megéli: a festő Kandinszkij zenehallgatás közben színeket látott, a zenész Billie Eilish szinesztetikus tapasztalatok széles skálájáról számol be, amelyek során színek, hangok, textúrák és hőmérsékletek kapcsolatát észlelte.

A Skarlátszín öltésekben a szinesztézia két típusa fordul elő: a graféma-szín szinesztézia, amely a betűkhöz színeket társít, valamint a hang-szín szinesztézia, amelyben a hangok színek, formák és textúrák élményét keltik. A szinesztézia jelenségét a tizenkilencedik század elejéig igen kevéssé ismerték és kutatták, ezért a történetben szereplő alakok számára a jelenség zavarba ejtőnek és megmagyarázhatatlannak tűnt.

1.

Úgy volt, hogy Salem egy új kezdet lesz, egy olyan hely, ahol a fahéj és a tea átható illata reménnyel tölti meg a levegőt. Amikor téglával kirakott utcáin megláttuk egymást, én tizenkilenc esztendős voltam, Nathaniel Hathorne pedig huszonnégy – tintától maszatos kezű, félénk, de szemrevaló férfi. 1829-et írtunk, és mind a ketten azért küzdöttünk, hogy szabadok legyünk – ő a jegyzetfüzeteivel, én a hímzőtűmmel.

Vannak, akik szerint Nat a Bowdoin Egyetem elvégzését követő évtizedet a szobájában töltötte, és megtanult írni. Csakhogy ez az utókornak szóló kitaláció.

Az igazi történet arról, hogyan talált rá a skarlát betűre – amiből aztán kivételes történetet alkotott –, ott kezdődik, amikor én még gyermek voltam Skóciában, ő pedig egy apátlan árva, aki sóvárgó, gyászoló verseket írt.

Néha még mindig elképzelem a kilencéves, magányos, erősen sántító, borzas hajú fiút, ahogy ott áll a parton a Massachusetts-öbölben, és egy hajóra vár. Tudja, hogy az apja sárgalázban meghalt valahol a Csendes-óceánon, de azért csak vár, ceruzával a kezében. Valahol legbelül tudja – ezt még ennyi idő után is biztosan hiszem –, hogy az apja ugyan sosem tér vissza, azonban úton van felé egy éppoly fontos történet. Én vagyok az, széltől tépázva menekülök a színeimmel, a tűmmel, a saját vágyaimmal és álmaimmal.

Én vagyok az, és ott van nálam az elrejtett skarlát betű.

Mint a családom többi nőtagja, én is egy kőből rakott házacskában születtem Abington városában, a Clyde folyó mellett. Vörös hajam volt, zöldeskék szemem, és a nagyanyám után Isobelnek neveztek el, ahogy az anyám is a saját nagyanyja, Margaret nevét viselte.

– Évszázadok óta így megy nálunk, Isobel, Margaret, Isobel, Margaret… a lánc egyre messzebbre nyúlik vissza az időben – mondta anyám, és nekem tetszett, ahogy megfogalmazta: mi, vörös hajú lányok, akik úgy sorakozunk egymás mellett, akár egy füzér kivágott papírbabái.

Akkoriban a varázslat és a színek világában éltem – anyám hangja smaragddal pettyezett zafírkék csermely volt, az apámé lágy karamell. Nyáron mezítláb szaladgáltam a völgyekben a kuzinjaimmal, a közeli rokonaimmal, és úgy láttam, hogy a kiáltásaik vibráló, aranysárga felhőfoszlányként rebbennek fel a levegőben.

Még nem voltam tudatában, hogy a színeim érzékelése szokatlannak számít, ezért eszembe sem jutott megemlíteni… ahogy azt sem hoztam szóba, hogy milyen a levegő, milyen éjszaka a takaró érintése vagy apám kurta nevetése, aminek a hangját annyira szerettem.

Minden évben tüzet raktunk a nyári napforduló alkalmából, körültáncoltuk a májusfát, télen pedig fagyönggyel díszítettük a házunkat. Papa a galagonyabokrok alatt élő tündérekről mesélt, a fókatündérekről, a selkie-kről, amelyek kiúsztak a partra, hogy elbűvöljék a szerelemtől epedőket, meg a klánok bátor férfiairól, akik az életüket áldozták az angolokkal folytatott harcokban.

– A fényes, vizes sörényű ló egy kelpie, és azért jött, hogy magával ragadjon – intett figyelmeztetően papa, és a hangja olyan volt, mint az olvadtan lecsorduló karamell. – Ha pedig kint hagyod a ruhádat a bean-nighe-nek, amikor a folyóban úszkálsz, elrabolja a lelkedet, és akkor neked véged.

– Ne ijesztgesd – korholta mama, mire papa felemelt ujjal jelezte, hogy ez maradjon a mi titkunk.

Amikor azonban tavasszal együtt indultunk gombát szedni, mesélt a fehérbe öltözött vízitündérekről, akik a folyóparton ülve a holtak ruháit mosták, meg arról a balszerencsés legényről, aki véletlenül találkozott egy ilyen lénnyel, és másnap vízbe fulladt.

Mama rosszallón összeszorította az ajkát, amikor papa varázslatos teremtményekről és az istenhitet meghaladó misztériumokról beszélt, de láttam, hogy milyen gyengéden nyírja az apám szakállát, hogy papa hogyan fogja át a derekát, miközben körültáncolják a tüzet, és világos volt számomra, micsoda szeretet köti össze őket, s hogy ez az érzés engem is megvéd. Ahogy a történeteik is megóvtak.

Az anyám elsőszülött gyermeke voltam. Öt évvel később megszületett Jamie, az öcsém. Mama az ő gondozásával volt elfoglalva, amikor kijelentette, hogy ideje hozzáfogni az első mintahímzésemhez. A betűket először krétával felírta a palatáblára, aztán megmutatta, hogyan kell tűvel-fonallal kivarrni őket.

– Egy nap megtanulsz olvasni. – Hunyorítva szemügyre vette kihímzett betűit és alattuk az én ügyetlenebb öltéseimet. – Én magam nem jutottam valami messzire, de te, Isobel, könyveket fogsz olvasni.

Azt rebesgették, hogy mama egyik nagynénjét bezárták a bolondokházába, és többé senki sem látta. Egy szivárványszínű mintahímzés maradt csak utána, ami a falon lógott anyám varráskor használt széke mögött. Gyakran nézegettem, hátha felfedezem rajta a téboly jeleit, de sosem leltem semmi ilyenre. Azon a napon is odapillantottam, és megfogadtam, hogy idővel még ennél is szebb hímzést készítek.

Eleinte egy fókacsontból faragott gyűszűvel próbálkoztam, aztán egy egyszerű bádoggyűszű mellett maradtam, ami pontosan ráillett a vékonyka ujjamra. Nagy figyelemmel, kidugott nyelvvel dolgoztam. Ha ügyetlenkedtem, és a körmöm alá döftem a tűvel, sosem sikoltottam fel. Kicsi voltam, de csupa kötelességtudat és eltökéltség.

Épp fogtam egy szál zöld hímzőfonalat, hogy hozzálássak a D betűhöz, amikor mama megállt mögöttem.

– Mit műveltél? – Haragos hangját olyan kéknek érzékeltem, mint amilyen az érett áfonya és a szeder.

– Elrontottam? – Alaposan megnéztem az öltéseimet. Rendezettek és szabályosak voltak.

– Fekete fonalat adtam neked, hogy fekete betűket hímezz.

– Dehát az A vörös – tiltakoztam halkan. Ezt éppoly biztosan tudtam, mint azt, hogy milyen színű a szél, és milyen árnyalatú az anyám hangja. Nem volt ebben sem szándékosság, sem kérkedés. – A B kék. A C sárga.

– Nem igaz. – Anyám rácsapott a kezemre a horgolótűjével, olyan erősen, hogy maró könnyek szöktek a szemembe. Még sosem emelt rám kezet.

– Ilyet sose mondj! – A szavai kékesfeketén villództak, és láttam, hogy megvillan a szeme fehérje. Nemcsak dühös volt, de rémült is. – Mert őrültnek tartanak majd, vagy kijelentik, hogy boszorkány vagy. Azt mondják, hogy megszállt az ördög, és ki akarják perzselni belőled… érted?

Korábban már hallottam suttogva elmesélt történeteket felakasztott és a mezőn elégetett boszorkányokról, olyan férfiakról és nőkről, akik nem óvták magukat az ördögtől, aztán eltöltötte őket a rosszaság, a gyűlölet. A boszorkányokat a múlt részeként emlegették, a gonoszság, az őrület és a halál azonban éppoly valószerűek voltak számomra, mint papa fókatündérei meg a halált hozó, lóformájú kelpie-k, a vízidémonok, amelyek azért jönnek, hogy magukkal ragadják az élőket.

– Isobel… megértetted?

Némán bólintottam, de az anyám megmarkolta a vállamat, és úgy megrázott, hogy a fogaim is összekoccantak. Azt akarta, hogy féljek.

– Védekezned kell ellene, Isobel. Imádkozz, és légy erős… ígérd meg nekem!

– Igen, mama. Megígérem.

Azon az estén mamával együtt imádkoztunk, de nem említette meg újra a színeket, és én sem tettem. Ezután amikor fekete fonalat adott a hímzéshez, akkor feketét használtam. Ha pirosat akart, pirosat használtam. Egy nap eltűnt a széke mögött függő mintahímzés, és a helyére egy egyszerű gyógynövényes kép került, a nagyanyám egy régi kézimunkája. Nem mertem megkérdezni, hogy hová lett a nagynéném hímzése, mivel már láttam és érzékeltem anyám haragját – nem akartam újra megtapasztalni.

Azt mondtam magamban, hogy a hangok és a betűk nem színesek, és nem voltam hajlandó olvasni tanulni, mivel a fekete palatáblán a betűk nem fehérek voltak, hanem szivárványszínűek, és erről már tudtam, hogy helytelen. Mama mintha megértett volna, mert nem erőltette a dolgot.

Bár egy szóval sem említettem, az árnyalatok egyre élénkebbé, az álmaim egyre vadabbá váltak. Akár jót, akár rosszat jelentettek a színek – boszorkányságot vagy magát a gonoszt –, nem volt hatalmam felettük. Próbálkoztam imádsággal, azt kívántam, bár tűnnének el, sőt egy ízben cukrot is hagytam a galagonyabokrok alatt a tündérek számára, de a színeket semmi sem űzte el.

Mamával továbbra is együtt varrogattunk, és amikor a következő évben elkészült a virágos ruha, amely a vasárnapi öltözékem lett, fogott egy szál vörös fonalat, és apró, takaros A betűt hímzett vele a szoknya aljába.

– Abingtont jelenti, a szülővárosodat. – Higgadt, komoly arckifejezéssel ráhajtotta a szegélyt a betűre, és elkezdte levarrni. – Mert a családunkban a nők mindig rejtegették a vörös betűiket.

Addig a percig fel sem merült bennem, hogy a színek éppúgy öröklődhettek a családunkban, ahogy a vörös haj és a neveink is újra meg újra feltűntek az idők során. De ha így volt, mit jelenthetett? Anyám is látta a színeket? Vannak mások is, akik olyanok, mint én?

Vártam, hogy folytassa, de nem mondott többet.

– Elmúlt, mama – kockáztattam meg. – A betűk már nem színesek. A szavak csak szavak.

Megfogta az államat, és felemelte, hogy a szemembe nézhessen.

– Édes Isobelem, erős vagy és bölcs – mondta, én pedig megértettem, hogy egyedül kell őriznem a titkomat, és hogy soha többé nem beszélünk róla.

Mama kuzinjának, egy varrónőnek volt egy kis műhelye Baggar városában. Hétéves koromban két órát utaztunk szekéren, hogy meglátogassuk.

– Amikor egy nőnek ruhát készítünk, elleplezzük a hibáit és a gyarlóságait – avatott be Aileen nénikém. – A varrónőnek ügyesen kell bánnia a tűvel, de mindenekfelett tudnia kell titkot tartani.

Ezt nagyon is megértettem, hiszen én magam is őriztem egy titkot.

Megmutattam Aileennek a zöld puplinból varrt babaruhát, amelynek a szoknyájára színpompás virágokat hímeztem. Kifordította a holmit, mert szemügyre akarta venni a visszáján az öltéseket és azt, hogyan dolgoztam el a varrást. Lélegzet-visszafojtva figyeltem, hogy megemlíti-e a szegélyben elrejtett apró, vörössel hímzett A betűt, de vagy nem vette észre, vagy pedig szándékosan nem tett megjegyzést.

– Az egész Isobel munkája – mondta mama. Büszke volt rám. – Egyetlen öltéssel sem segítettem neki.

– Tehetsége van a varráshoz – jelentette ki Aileen. – Magamhoz veszem tanoncnak, mihelyt készen áll rá.

Amikor a kereskedőfeleségek elmentek Aileen nénikémhez, hogy megrendeljék az új téli ruháikat, ismét meglátogattam őt, és egy háromlábú zsámolyon ülve adogattam neki a tűzőtűket és a krétákat.

– A legjobb ruháknak megvannak a maguk titkai, ám nem tartogatnak meglepetéseket – magyarázta Aileen, amikor magunkra maradtunk. – Rejtett zsebecskék, a hibák palástolása oly módon, hogy sejteni se lehessen, mit takarnak a bővülő ujjak, a fűző halcsontjai vagy egy felhajtás betétrésze.

Elmesélte, hogy egy alkalommal vastag anyagból készült, csuklónál összefogott, bő ruhaujjal leplezte el egy hölgy torz karját, titkos zsebet varrt egy ingblúzba, és csinált még ennél is különbeket. Nem kellett hozzá sok idő, és én is rájöttem, hogyan bújhat el egy nő a köpenye vagy kalapja mögé, hogyan rejtheti el a kifordult térdét egy megemelt sarkú cipővel. Mindezeket lerajzoltam a füzetembe, vázlatokat készítettem arról, hogyan őrizhetjük meg egy nő méltóságát.

– Csendben dolgozol – jegyezte meg a nagynéném. – Ez tetszik.

Általában nem láttam színeket vagy formákat, amikor hozzám szólt, ezúttal azonban a szavai olyan mélysárga árnyalatúak voltak, akár a tojássárgája.

– Néha a beszédnél nagyobb a hallgatás hatalma – folytatta. – Ősanyánk tudta ezt, és hasznára is vált.

– Ősanyánk?

Aileen nénikém félrebillentette a fejét, és rám nézett.

– Isobel Gowdie, a boszorkányok királynője… róla neveztek el. – A szavai még mindig sárgák voltak. Tapasztalataim alapján ez az igazság színe volt. – Tudta, hogy mikor áll előtte a gonosz férfi képében, tudta, mikor kell hallgatni, és mikor kell kikelni magából.

Váratlanul felugrott egy zsámolyra, magasra emelt egy seprűt, és elkiáltotta magát:

– „Bizony, az vagyok, aminek tartotok… lefeküdtem az ördöggel, bennem volt a villás farka, és ha megöltök, a földön eluralkodik a pokol.”

– Így tett, amikor elmentek érte – magyarázta Aileen néném döbbent arckifejezésem láttán.

Belém hasított a rettegés és az izgalom.

– És megtörtént? – kérdeztem. – A földön eluralkodott a pokol?

Aileen pislogva lenézett rám, lelépett a zsámolyról, és megigazította a szoknyáját.

– Erről anyádat kell megkérdezned.

Amikor megkérdeztem, anyám dühbe gurult.

– Aileennek elment az esze… felejtsd el ezt a szamárságot, és többé ne említsd!

Térdre estem, mintha imádkozni vagy válaszért esdekelni készülnék, de mama megperdült, és fölém hajolt.

– Csak itt, Lanarkshire grófságban több száz boszorkánnyal végeztek, és a Felföldön még többet öltek meg. Azt a törvényt Jakab király írta, de a mostani uralkodó is létrehozhat ilyet. – Láttam, hogy a félelemtől megvillan a szeme fehérje. – Nem számít azonban, hogy van ilyen törvény vagy nincs, egy nőt akár ma, akár ebben az órában halálra ítélnének, ha úgy gondolnák, hogy az ördögnek hatalma van felette. Ha nem vigyázol, az effajta beszéd hozzád vezérli a sátánt.

– Belém bújt az ördög? – leheltem.

Anyám megragadta a csuklómat, és erősen megszorította.

– Állandóan ébernek kell lenned. Isten segítségét kell kérned, és ki kell verned a fejedből ezeket a különös mondatokat. Isobel, még az erős nők is elbukhatnak… Óvakodnod kell a varázslattól és mindattól, amit nem értünk.

Anyám szavai még hónapokon át nyugtalanítottak. Nem akartam az ördög csapdájába esni. Nem akartam, hogy a bolondokházába kerüljek, vagy hogy felakasszanak egy vesztőhelyen. Varrónő akartam lenni, városban élni, ahol van egy műhelyem, és virágokat, madarakat hímzek ruhákra.

Szerettem a tűt, a cérnát, és a legjobban ezek elvesztésétől rettegtem, mert a segítségükkel úgy vihettem át a látomásaimat a kelmére, hogy senki sem köthetett bele, és a munkám dicséretet kapott. A segítségükkel ország-világ elé tártam a titkaimat, és fohászkodtam, hogy senkinek se essen baja miattuk, legfőképpen nekem ne.

Skócia, 1662

Egy erős kéz átnyúl a sötétségen, és kirángatja Isobel Gowdie-t a vakító őszi napfénybe. A nő kitántorog Loch Loy terére, és hunyorogva nézi a gúnyosan kiáltozó földművesekből, sörfőzőkből és bérlőfeleségekből álló gyér csődületet. Majdnem dél van – Isobel ezt abból állapítja meg, hogy a nap már egészen közel jár az ismerős templomtoronyhoz. Két napja csapták rá a vámbódé ajtaját, azóta nem evett és nem ivott. A levegő mintha hullámozna, amikor a vándorbíró megbízottja magasra emel egy pergamenlapot, és megköszörüli a torkát.

– Isobel Gowdie, John Gilbert hitvese, az ellened felhozott vádak: boszorkányság, bűbáj használata, kísérő szellemek megidézése és ártó szándék, amely fájdalommal és betegséggel sújtotta Harry Forbes lelkészt és a fiait, valamint öt tehén és egy borjú pusztulását okozta. – A férfi összeszűkült szemmel a nőre mered. – Mit válaszolsz ezekre a vádakra?

Isobel két éve egy főzetet adott Forbes feleségének, aki meg akart szabadulni nem kívánt terhességétől. Egy éve a lelkész alkonyatkor odakint találta a mezőn, nekiszorította a szénaboglyának, a kezét felcsúsztatta a szoknyája alá, majd a földre lökte, amikor Isobel megharapta.

A nő felemeli remegő ujját, és Forbesra mutat vele. Most már rémült és dühös is, a feje zsong a lángoló haragtól és a szomjúságtól.

– Ő ugyan nem szent ember! – nyerít fel Isobel. – Hanem ocsmány.

– Jöjjön a boszorkányszurkáló! – ordítja a vándorbíró megbízottja.

A hullámzó tömeg utat ad John Dicksonnak, aki hosszú tűkkel teletűzködött barna köpenyben lépked Isobel felé.

– Vetkőztessétek le! – parancsolja Dickson. Kesztyűs kezében egy három hüvelyk hosszú tű csillog.

Isobel térde megroggyan, de nem esik el.

Amikor hátulról durván megragadják, hogy letépjék róla a ruháját, az alsószoknyáját, keresztezi a karját a teste előtt, hogy így védje a méhét. Huszonhat esztendős, és még sosem szült, de most megfogant, és gondoskodni akar a gyermek biztonságáról. Megkötözik a kezét, és nekilökik a cölöpkerítésnek, de Isobel nem tűri, hogy úgy tereljék, akár egy tehenet – felvisít, és jobbra-balra veti a fejét. Ekkor szenvedi el az első vágást: hosszú, vörös hajfonatát sarlóval nyesik le, majd végighúznak egy borotvát a szeméremdombján, amitől vér serked ki a hasán és kiálló csípőcsontján.

– Ha boszorkány, akkor nem érzi, hol böki meg a penge. – Dickson hangja olyan halk, mintha a pokolból jönne, ahol az ördög lesben áll.

Megszúrja Isobel Gowdie-t, aki felsikolt.

– Mert észrevette! – ordítja valaki a tömegből. – A valagát bökdösd, ott nem látja!

Dickson újra meg újra megszúrja a nőt, míg Isobel számára lelassulnak a mozdulatok, mint azon a napon, amikor az anyja puszta kézzel halat fogott – ezüst villanás a kék vízben –, amely tátogva levegő után kapkodott, de a folyóból kiemelve elpusztult.

Isobel testén vérpatakok csorognak, amikor összeesik.

Dickson fölé hajol, megfogja a bokáját, és úgy tesz, mintha kihúzna egy tűt.

– Belemélyedt a hegye, de ő meg sem rezzent – jelenti ki.

Ez hazugság, de Isobel hangját elnyomja a tömeg kiáltozása. A nők, akik régen mellette ültek a templomban, most Dickson és a lelkész mellett állnak ki.

Még Forbes felesége is üvölt, a szája sötétlő üreg, amelyből villogva törnek elő a szavak:

– Boszorkány, bizony boszorkány!

– Bíróság elé állsz – szólal meg Park és Loch Loy ura, akinek a bársonycsizmája a sárban is makulátlan maradt. – Bíróság elé állsz boszorkányság miatt.

A szavai szétnyílnak, akár a sötét szirmú rózsák. Isobel tapasztalt már ilyet: színeket, szavakat, amelyek úgy ivódnak bele a levegőbe, mint vér a hóba. Lehunyja a szemét. Nem tett meg semmit abból, amivel vádolják, de biztosan el van átkozva, hiszen a férfi mondatai a gonosz színében tűnnek fel előtte, mintha maga a sátán szólna hozzá a téren.

Tartalom

Az olvasó figyelmébe

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

Halifaxi öböl, 1852

Megjegyzések és köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Allison – SIL Open Font License
Allura – SIL Open Font License
Libre Bodoni – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral – SIL Open Font License