Háy János: Völgyhíd

Copyright © Háy János, 2022

A szerző köszönettel tartozik Elek Judit filmrendezőnek.

A kötet helyesírása számtalan helyen eltér az akadémiai helyesírástól.

A Völgyhíd megírása során a szerző Térey-ösztöndíjban részesült.

Azoknak, akik túlélték,
és azoknak, akik épp most élik túl.

Ha a híd nem épül meg, olvasta Péter, az út, mely a várost hozzáragasztotta a kinti világhoz, beesett volna a hatalmas szakadékba, hogy onnét nehéz túrával mászhasson föl a szemközti emelkedőre. De a várostervezők tudták, ebben a században nincs kereskedő, akinek kedve és ideje volna megmászni kifelé és befelé ezt a földemelkedőt.

Képek voltak a szöveg fölött, hogy mindenki megértse, mit jelent az, hogy híd. Olyan korosztályok nőnek fel, akik már nem tudnak olvasni, mondták a tévében, és hallotta otthon is, az anyja is mondta. Nem úgy van, mint amikor ő volt gyerek, mármint az anya és a tévében szereplő szakértő, akkor ugye mindenki olvasott, de most csak a képernyő és a telefon. Bár Péter soha nem látta az anyukáját olvasni, csak olyan magazinokat, amelyekben rövid cikkek, képek és kuponok voltak. Igaz, már nem is gyerek, amikorra utalt, hogy olvasott.

Hidat kell építeni, olvasta Péter, melynek karcsú teste átnyúlik a völgy fölött, ahogyan az apa karja ível az anya válláig, ahogyan az erős izmok átlendítik a kart a gyenge vállhoz, és összekötik azt, ami eddig ketté volt választva, s a karívbe egy gyerek csimpaszkodik. Ott lóbázódik, anya és apa gyermeke, ott lóg erejefáradtáig fölötte a nagy mindenségnek, közötte apának és anyának. Lóbázódik, és várja, hogy valamelyik majd aláteszi hatalmas tenyerét, és megmenekülhet a szörnyű mélységtől, de az apa üres keze az anya ingébe csúszik, és anya üres keze az apa bőrén kezd játszani.

Viaduktnak nevezték el a városépítők, olvasta Péter, és nézte a képet, ahogyan a diákat nézte, amikor gyerek volt, anya vetített, és olvasta a kép alá írt mondatokat, Piroskáról szólt meg a farkasról, volt egy Lúdas Matyi is. Volt olyan, gondolta, amikor gyerek volt, amikor csak az volt a dolga, hogy gyerek legyen. Viaduktnak nevezték, mintha római útra akarnának emlékeztetni, a Via Appiára, mondjuk, arra az útra, amelyen az Örök Városból kicsoroghattak a menekülők és beroboghattak a foglalni akarók. Ahogyan az Úr legkedvesebb apostola is menekült valaha. Futott kifelé a Via Appián, úgy rettegett a barbár rómaiaktól, úgy rettegett saját halálától. Félve húzta meg magát a város határában, egy kis kunyhóban, de aludni nem bírt, mert örökösen a torkán zörgött a szíve. Beérnek és felkoncolnak, gondolta, s bámult bele a sötét égbe, se hold, se csillag, csak feketeség, aztán szemét nekivetette a Via Appiának, de tekintete alig métereket haladt előre.

Szerette a Péterről szóló történeteket, mert róla lett elnevezve, kicsit olyan volt, mintha róla szólna, holott nem volt szakálla, és máskor élt, de mondott valamit az anyukája, hogy az ember hordozza magában azt a nevet, amiről el lett nevezve. Lehet, hogy az a nagyapja volt, mármint a névadó, az anyukája apukája, akit szintén Péternek hívtak, és persze olyan volt, hogy mindenkinél különb, legalábbis az anyukája azt mondta. Péter nem ismerte, mert neki úgy alakult, hogy fiatalon meghalt, mármint nem úgy fiatalon, hogy tényleg fiatalon, hanem annyi idősen, amit az öregek még nem tartanak öregnek, pedig már öreg. Félni egyedül, gondolta most, milyen lehet, amikor ennyire rettegni kell, mert ott ólálkodik körülötted a pusztulás. Váltott a kép, az új képen a rettegés volt ábrázolva, először azt nézte meg, aztán olvasott. Egy régi történetet nehéz felgyorsítani. Azért lettek írva, gondolta, hogy minél tovább tartsanak. Hogy képesek legyenek kitölteni az időt.

Órák teltek a rettegésben, már kifelé fordult az éjszaka, álcát bontott a rettegőről, mikor a félhomályos úton egy szegényesen öltözött alakot pillantott meg Péter. A képen félhomályos út, szegényesen öltözött alak. Először csak a járása volt ismerős, később az arca is. Nyugodt léptekkel, sem lassan, sem sietve, ahogyan fürdőbe, vagy piacra megy az ember, haladt befelé a városba. Mit kereshet itt, gondolta Péter.

Hová mész, Mester, kiáltott, s karjával idegesen álljt meszelt a levegőbe a mellé érő Jézusnak. Mi dolgod van az elvadult városban?

Amit nem vittél véghez, nekem kell véghezvinnem, válaszolta Jézus, és baktatott tovább, ügyet sem vetve valaha legkedvesebb tanítványára.

Pétert mintha leforrázták volna az ő mesterének szavai, állt mereven, csak az agy dolgozott, ingott a szemfény, ahogy sebesen pattogtak bent a kérdések és a válaszok. Mennyire gyors ilyenkor ez a szerkezet. Alig percet állt, vagy még annyit sem, és a Mester után rohant:

Az én feladatomat nekem kell véghezvinni, mondta, megállította Jézust, és visszaindult az elhagyni akart városba, ahol a bűn olyan mély sebeket ejtett, mint egy völgykatlan. Ment megszabadulva a félelemtől, és érkezett a római zsoldosok, barbár martalócok karmai közé, és vitték őt felkoncolni, ahogyan Krisztus földi helytartóját fel kell koncolni, de nem érzett már rettegést a sorsától, azonossá vált azzal, ami elől el akart menekülni.

Olvasta Péter, vagy nézte a képernyőn, ahogyan a diákat nézte régen, ahogyan a tejüveg szobaablakon át nézte, ahogyan az apja és az anyja csinál valamit. Vagy csak az egészet bent látta, és bent olvasta a fejében, amikor azt mondta, hogy ő nem fél. Nem fél, mint az a tanítvány félt. Nem is szabad, mondta az apja, s hogy ő például bátor, s akinek az apukája bátor, az maga is bátor lesz. Jó volt régen, amikor bátornak látta, gondolta, s nem olyannak, hogy félelmetes. Az ágyon feküdt. Nézett a levegőbe.

Tíz elmúlt. A kollégiumban eloltották a villanyokat, csak a folyosó végén égett egy asztali lámpa, az üres folyosón csak ez a maroknyi fény volt.

– Milyen kurva jó az a vicc – nevetett halkan Deda.

– Milyen vicc? – kérdezte Péter.

– Két fickó találkozik – kezdte Deda –, és az egyik azt mondja: Hová mész? Mire a másik: Moziba. Mit játszanak? Filmet. Mi a címe? Quo vadis. Mit jelent, nem tudod? Hová mész? Moziba? Mit játszanak? Filmet. Mi a címe? Quo vadis. Mit jelent, nem tudod? Hová mész? Moziba…

Péter nem szólt semmit, fölült a vaságyon, belebújt a papucsába, és kifelé indult, a műanyag talp meg-megcsúszott a linóleumon.

– Hová mész? – kérdezte Deda.

– Moziba – mondta, aztán kilépett a szobaajtón.

A folyosón nem volt senki. Bármilyen óvatosan haladt, a műanyag papucsnak volt hangja. A nevelőtanár kinézett a szobájából.

– Hová mész? Mi a francot keresel éjszaka a folyosón?

– Csak vécére kellett.

– Villanyoltás előtt kell menni.

– Akkor is voltam.

– Nem bírnak nyugton maradni, kijárnak, a kurva anyjukat, biztos cigiznek, vagy kiverik.

– Nem cigizek – mondta Péter.

A tanár elhallgatott. Visszatűnt a szobába. Hallatszott, amint megreccsen a szék, és az asztalon koccan valami üvegtárgy. Péter bement a mosdóba, aztán vissza. Behúzta maga után a szobaajtót. Deda még ébren volt.

– Mi a fasz baja van? Részeg?

– Még nem eléggé.

– Mekkora kibaszás, hogy ilyenek vannak egy koleszban.

– Régen tanított.

– Mit?

– Nem tudom. Valaki mondta, hogy egyszer be kellett vinni a detoxba, és azóta nem.

– Mért nem rúgták ki?

– Tanárokat nem lehet, vagy nem tudom, biztos megdugta az igazgatónőt.

– Ja, akkor már értem. Az igazgatónőt?

– Aha.

– Úristen, azt az undorító nőt? Elhányom magam.

– Ő is egy hányadék.

– Mennyire szar lehet ötvenévesnek lenni, állandóan undorító testekhez nyúlni.

– Nem kötelező.

– A sajátodhoz hozzá kell, legalább amikor fürdesz vagy hugyozol.

– A sajátja nem undorító.

– Ez neki a szerencséje, mert, bazmeg, akkor mindig telehányná a fürdőkádat.

– Ja, hányásban fürdene.

Mindketten elröhögték magukat. Látták maguk előtt a hányásban heverő férfit, pedig soha nem látták, amikor tényleg belebukott a hányásba, otthon, amikor többet mert inni, mint itt a kollégiumban. Itt vigyáznia kellett. Nem akarta, hogy kirúgják, és az igazgató már utalt rá, ha még egy visszaélés, így nevezte, akkor nem tudja bent tartani. A tanár hallgatta, és megígérte, hogy nem, ilyen nem lesz többet, csak azért volt, mert, és utalt egy magánéleti problémára, amire az igazgató csak annyit mondott, hogy ezt neked kell megoldanod, és hiába jártunk együtt egyetemre, nekem is meg van kötve a kezem.

– Kussoljatok már a kurva életbe! – szólalt meg a szoba harmadik lakója, aki csak azért volt ott, ahol ők voltak, mert volt egy harmadik ágy is a szobában, és arra is kellett valakit fektetni. – Éjfél van. Mi a fasznak kell minden éjjel pofázni?

– Neked nem kell – szólt vissza Deda –, úgyhogy aludjál.

– Nem tudok, mert beszéltek.

– De nem hozzád.

– Akkor is hallom.

– Feküdj rá a füleidre.

– Csak az egyikre tudok.

– Látod, te sem vagy tökéletes – mondta Deda, aztán elhallgatott egy kis időre. A harmadik fiú hánykolódott.

– Az is zavarhat valakit, például engem, ha valaki állandóan mozog az ágyon. Egyszerűen idegesít – mondta Deda.

– Fasz – szólalt meg a harmadik fiú.

– Én nem leszek ötvenéves – mondta Deda. – Negyven se.

– Mért? –  kérdezte Péter.

– Én, bazmeg, nem akarom megélni, hogy olyan legyek.

– Milyen?

– Mint egy ötvenéves. Hogy egy idióta undorító seggfej.

– Nem tőled függ.

– De. Ez csak tőlem függ. Hogy akarom-e vagy nem. És én nem akarom.

– Aludjunk – mondta Péter.

– Szerintem is – szólalt meg újra a harmadik fiú.

Deda nem mondta, hogy az kurvára mindegy, hogy ő mit akar. Elhallgatott, hánykolódott, gyűrészajt vert a paplannal. Péter mozdulatlanul feküdt, szeme néha nyitva, néha lecsukva, a szemhéj falára mintha filmet vetített volna az éjszaka.

Mozizott a nyár: alul víz, fölül ég, és közötte a fényes korong, amit mindig kerülget a szem, nem akarja, hogy beleégjen a pupillába az erős fény. A vízben fürdött néhány ember, a nap leszaladt átmelegíteni azokat, akik kint feküdtek a füvön. Strand. Ott ismerte meg Zsófit, Deda húgát. Vagyis akkor már ismerte, csak nem úgy, hogy jobban. Szóval úgy gondolt arra a nyárra, mintha Zsófit előtte még nem ismerte volna. Az a nap volt a kezdete a megismerkedésüknek, a többi nap, a korábbiak, ahhoz képest nem látszottak.

Ül a csónakkölcsönző előtt, és jön Deda és Zsófi. Persze nem vette őket észre, mert ha észreveszi, akkor nem is lepődik meg. Zenét ad a rádió, hülyezenét, amiről el van döntve, már előre, hogy a strandon fog szólni, persze kurva hangosan. Neki ott kell dolgoznia, ebben a hülyezenében, és a hülyezenék közötti kérdésjátékokban, a hülyerádiós hülyekérdéseiben kell dolgoznia. Ha eltalálod, hogy hány éves, és mond egy ismeretlen embert, aki valamiről híres, tulajdonképpen csak arról, hogy szokott szerepelni a tévében, vagy régen énekes volt, megismétli a kérdést, hány éves, és mondja a nevet. Ha eltalálod, akkor kapsz egy koncertjegyet arra a koncertre, amelyre csak olyanok akarnak elmenni, akik ezt a rádiót hallgatják. Kivéve Pétert, aki azért hallgatja ezt a rádiót, mert az apja, aki egyben a munkaadója volt, úgy gondolja, ezt a csatornát mindenki szereti, s ha hangosan szól, akkor mindenki tudni fogja, hogy itt lehet kölcsönözni. Szól a hülyezene, beszél a hülyerádiós, és ő dolgozik. Azt mondta az apja, hogy olyan ez, mintha nyaralna, csak még kap érte egy kis zsozsót is. Zsozsót, hogy lehet ilyen hülye szavakat kimondani, gondolta akkor, amikor hallotta. Aki ilyen szavakat mond, az… mindegy. Az különben az apja.

Állt az utazási irodájuk ajtajában, utazási irodájuk is volt az ingatlanüzletek mellett, több lábon kell állni, mi van, ha az egyik bedöglik, ezernyi példa van rá, de ő, mármint az apja, nem olyan felelőtlen, hogy egy bukásnak kiszolgáltassa a vállalkozásait, s ezzel együtt a családja vagyonát, valamint az életét. Állt az utcán, az apja meg bentről ordított kifelé:

– Mindenkinek kell csinálnia valamit, érted?

– Értem.

– Neked is.

– Én tanulok. Nekem az a csinálás.

– Az, hogy tanulsz, az természetes. Mindenki tanul.

– Évközben akkor sem tudok mást, mert nem vagyok itthon.

– Tudom.

– Kollégium. Nem én választottam.

– Hát ki választotta?

– Ti – mondta Péter.

– Nem választás volt. Ez volt a legközelebb.

– Én inkább messzebbre mentem volna.

– Máshol se jobb, csak addig, amíg nem vagy ott. Melóztam Pesten. Semmi különbség. Mindenütt ugyanolyan. Pont olyan, amilyenek mi vagyunk.

– Ezt hogy érted? – kérdezett vissza Péter.

– Ha nincsenek haverjaid, mindenütt szar. Pesten is.

– Nekem vannak haverjaim. Veszprém mégis szar hely, és ez nem tőlem függ.

– De, tőled. Mert neked semmi nem jó. Pont olyan vagy, mint az anyád.

– Jó, akkor tőlem függ. Ha én nem lennék, Veszprém is biztos jó hely lenne. A lényeg, hogy most szar hely. És én Pestre szerettem volna.

– Nem mindig az van, amit az ember akar, hanem az, amit a körülmények lehetővé tesznek.

– Különben mért nem mehettem oda? A pénz miatt?

– A pénz nem számít. Csak nem akartuk, hogy messze legyél.

– Most se tudok gyakrabban hazajönni.

– Akkor azt hittük, gyakrabban fogsz.

– Pestről is csak egy busz.

– Anyád így akarta.

– Az anyu miatt? Nem azért, mert te?

– Nem.

– Azt hittem, miattad.

– Nem. A szünetekre gondolok – mondta az apa.

– Mi van a szünetekkel?

– Főleg a nyári szünetre. Én is mindig dolgoztam. Már egész kis koromban.

– Tudom, már mondtad.

– Mert nekem mindent a saját kezemmel kellett. Érted!

– Értem.

– Nekem senki nem segített. Elkezdtem nulláról, és most itt vagyok.

– Tudom, az apád miatt.

– Ja, az apám a kocsmáig tudta elvinni a pénzét. Ketten voltunk az anyámmal, az volt, amit el tudtunk előle rejteni.

– Már mondtad, hogy ez volt.

– Nem elég egyszer. Van, amit többször is érdemes. El se tudod képzelni, mit jelent, hogy így járni iskolába, hogy munka, aztán verekedés az öreggel, hogy ne üsse meg az anyámat. El se tudod képzelni, hogy ilyen is lehet egy apa.

– Nem, ezt tényleg nem, mert te más vagy – mondta gúnyosan Péter. – De azt tudom, hogy egyedül, mert mondtad.

– És ez neked nem jelent semmit?

– De. Csak az a rossz, hogy mindig elmondod, amikor tudom. És ha soha nem mondtad volna, akkor is tudnám, mert látom.

– Mit látsz?

– Hogy sokat keresel – mondta Péter.

– És ez neked nem számít?

– De, csak én nem vagyok ilyen, hogy a pénz.

– Mert az már megvan, mert azt már én megkerestem.

– Nem, csak én majd másképp akarok élni.

– Hogy? Nem csinálni semmit?

– De. De csak olyat, amit szeretek, és annyit, amennyi feltétlen kell.

– Nincs átmenet. Nincs olyan meló, hogy félgőzzel.

– Szerintem lehet másképp – mondta Péter.

– De kurvára öntudatos vagy. Addig tudsz ilyen nagyképű lenni, amíg én fizetek utánad mindent.

– Másnak is kifizetik a szülei.

– Ezt az anyád mondta? Ő mondta, hogy ez semmi? – kérdezte dühösen az apa.

– Nem mondott semmit.

– De biztos miatta van, hogy leszarod, amit kapsz.

– Nem miatta, és nem is szarom le – mondta Péter.

– Tudom, az anyád mondta, hogy engem nem érdekel a család, csak a cégek.

– Nem mondott semmit – mondta Péter.

– Akkor éreztette, az is elég. Látszott az arcán, amikor rólam beszélt. Pedig ő is ebből él, és hiába mondja, hogy neki már elég, hogy minek akarok még valamit csinálni, a kamatokból is megélünk. De ha nem csinálok semmit, akkor mit csinálok? Akkor miről szól az életem. Üljek reggeltől estig a nappaliban, és nézzem a tévét, vagy az anyádat, ahogy megöregszik a tévé előtt.

– Az anyu nem mondott semmit, tényleg, én meg csak azt akartam mondani, hogy tudom – mondta Péter.

– Senki nem becsüli azt, amit ingyen kap, senki, az anyád se.

– Mit kell csinálni? – kérdezte Péter. Nem akarta tovább hallgatni, amit az anyáról mond az apa, de az apa nem tudta abbahagyni.

– Utál érte, mert én adtam.

– Mit kell csinálni? – kérdezte Péter.

– Pont olyan vagy, mint az anyád, te se értesz meg semmit.

– De értem, csak azt akartad elmondani, hogy mit kell csinálni – mondta Péter.

– Jó, hagyjuk, erről tényleg nem érdemes beszélni, hiába van igazam, nincs olyan, hogy igazság – mondta az apa.

– Akkor mit?

– A kempingben kéne – mondta az apa.

– Milyen kempingben?

– Megvettem a kemping üzemeltetési jogát – mondta az apa.

– Megvetted?

– Meg – mondta az apa.

– Minek?

– Jobb, ha az enyém, mintha másé – mondta az apa.

– És mit kell ott csinálni?

– A kölcsönzőt, gondolom, tudnád. Nem nagy meló. Csak ott kell lenni, meg nézni az órát – mondta az apa.

– Mikor?

– Nyáron – mondta az apa.

– Persze, nyáron, de nyáron mikor? – kérdezte Péter.

– Szeptemberig, a sulikezdésig – mondta az apa.

– Egész nyáron?

– Olyan, mintha nyaralnál – mondta az apa.

– De nem nyaralok.

– Pénzt keresel – mondta az apa.

– Nekem nem kell pénz.

– Ha akarsz valamit – mondta az apa.

– Nem akarok.

– Egy jobb gépet – mondta az apa.

– A régi is jó.

– Akkor azért, mert azt mondom, hogy ezt kell csinálnod – mondta az apa.

– Jó, akkor azért. Másért nem csinálnám – mondta végül Péter, mert nem mondhatott mást, ezt kell csinálnia, mert ezt a feladatot szabta rá az apa. Nem tudta, hogy ez kényszer-e, vagy ilyen az ő sorsa, hogy nem csinálhat mást, vagy az a sorsa, hogy ilyen apja van, aki nem olyan, mint a nagyapja, mert épp kocsmába nem jár, s ezzel az apával az jár, amire most nem tudott nemet mondani. A kempingbe kell mennie, ahogyan annak a régi Péternek kellett vissza a városba, vissza a feladatába. Végülis, gondolta, ez nem halálos ítélet, csak a nyara lett halálra ítélve.

Szünet első napja. Péter felvette a kölcsönző kulcsait, és elindult a strandra, ahogyan az apja mondta, ahogyan az apja mutatta, végigcsinált mindent. Gondolta, este majd az anyjával megbeszéli ezt az egészet, hogy majd ő, ha megváltoztatni nem is tudja a nyarat, legalább sajnálni fogja, hogy beemeli a gyereket is abba a szomorúságba, amit ő is él ennek a vállalkozónak az oldalán. Megbeszéli vele, kivel mással, mégiscsak az anyja. De este, amikor beszélni akart, amikor bement úgy, hogy most belevág, az asszony a kisasztal fölé hajolt, a test, mint a régi lámpák: egyenes a hát, nyaknál borul az asztallap fölé a fej. A tévé üvöltött, és az asszony számolt a zajban, számolt a képernyő sávjában, hogy ma mennyi jött össze. Neki ez volt a dolga, mert mégsem kaphatott ingyen pénzt, az apa ezt osztotta rá. Ha mást nem tudsz, legalább ennyit megtehetsz, mondta, ez csak számtan. Elmehetnék dolgozni, mondta az anya. Engem fognak hülyének nézni, ha dolgozni jársz, azt hiszik, annyi pénzem sincs, amiből finanszírozni tudom a nemdolgozást. A fiú bámulta a képernyőn gyorsan pergő képsorokat, egy nő a vérzéséről beszélt, kék vért nyelt a betét, nevetett, mintha jó lenne. Tudta, hogy nem jó. Arra gondolt, ha fáj, mert fáj, akkor el lehet felejteni, hogy mi fáj belül. Emlékezett, az Egri csillagok-ban volt egy jelenet, amikor valakik úgy szabadultak meg a fájdalomtól, hogy ütötték a hátukat szöges korbáccsal. Lehet, hogy nem a fájdalomtól, hanem a bűneiktől. Nem emlékezett.

Két hete csinálta a kölcsönzést, ő is számolt, ahogyan az anya, de nem a pénzt, hanem hogy mennyi fogy a napokból, mikor Deda és Zsófi jöttek. A vizet nézte és ők a part felől jöttek. Ismerős hang, de ha egy hang ott szólal meg, ahol addig nem szólalt meg, hirtelen nem ismered fel.

– Jó napot kívánok. Vízibiciklit szeretnénk egy órára.

– Deda – mondta bizonytalanul Péter, és odakapta a fejét.

– Ne bizalmaskodjunk az ügyféllel – mondta Deda.

– Sziasztok – mondta Péter.

– Helló!

– Most ti, hogyhogy itt? – kérdezte Péter kicsit zavartan.

– Mondtam, hogy meglátogatunk – mondta Deda.

– Ezt kell csinálnod különben? – kérdezte Zsófi.

– Mit?

– Hogy itt ülsz? – kérdezte Zsófi. Csodálkozott. Sütötte a haját a nap, a szemét eltakarta a kezével.

– Aha, meg figyelni, mikor jár le az óra, hogy visszahozzák-e.

– És ha nem? – kérdezte Deda.

– Pluszpénz – mondta Péter –, azt is ki kell fizetni.

– Azt mondod, hogy még egy ezres?

– Aha.

– És kifizetik?

– Nem. Vagy nem mindig – mondta Péter.

– És akkor mit csinálsz?

– Semmit – mondta Péter.

– És a faterod nem mondja, hogy…

– Nem tudja – mondta Péter.

– Te is szoktál? – kérdezte Zsófi. A kölcsönzés nem érdekelte. Nézte a vizet.

– Mit?

– Például vízibiciklizni – mondta Zsófi.

– Nem.

– Nem szeretsz? – kérdezte Zsófi

– Nem mehetek. Egyedül vagyok.

– Kár, mert az jó lehet – mondta Zsófi.

– Amúgy tök üres a strand. Tiszta ráfizetés.

– Azért a faterod jól megél belőle – mondta Deda.

– Nem ebből.

– Hát?

– Nem tudom, ezt csak azért vette meg, hogy ne legyen másé.

– Ez geciség – mondta Deda.

– Szerintem is. Különben díszpolgár, mert mindenkivel elhitette, hogy ezt jótékonyságból csinálja, ha ő nem lenne, akkor minden elbaszódna, meg hogy csak teszi bele a pénzt, kivenni semmit nem tud.