The First Formic War Book 2 – Earth Afire

Copyright © Orson Scott Card és Aaron Johnston

Copyright © Unio Mystica Kiadó

Korrektúra: Balogh Gabriella

Tördelés: Balogh Gabriella

Borítóterv: Balogh Gabriella

Könyvterv: Földi Hajnal

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Kiadja az Unio Mystica Kiadó © Minden jog fenntartva

A könyv - a kiadó írásos jóváhagyása nélkül - sem egészben, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, fénymásolást, a rögzítést vagy az információközlés bármely formáját.

Unio Mystica Kiadó, Fót, 2022

www.uniomystica.hu

ISBN 978-615-5546-60-0

TARTALOMJEGYZÉK

1. Bingwen

2. Victor

3. Lem

4. Ukko

5. Mazer

6. Kína

7. Rena

8. Jeladó

9. Bejelentés

10. Anyahajó

11. HERC

12. Sár

13. Túlélők

14. India

15. Hangyok

16. A Last Chance

17. Lézervonalas üzenetek

18. Mentőakció

19. MME-katonák

20. Lábadozás

21. Hazatérés

22. Varjak

23. Álca

24. Hamu és vér

25. Űrszemét

26. Biomassza

27. Kilövés

28. Fúrótalpak

29. Anyahajó

Stefan Rudnickinek...

...amiért életet lehelt a papírra vetett szavakba, és azokba, akiket barátoknak hívtok.

Köszönetnyilvánítás

Sokak segítségére volt szükség ahhoz, hogy ez a regény megszülethessen, akiket köszönet illet ezért.

Brett Rustand, az Amerikai Hadsereg korábbi Blackhawk pilótája segített megértenünk, hogy a helikopterek forgólapátjai miért tekinthetők inkább átoknak, mint áldásnak, és miért is lenne jobb a jövőbeli harci légi járműveket ezek nélkül megtervezni. Általa kaptunk betekintést a hevederrel történő szállítás és a taktikai manőverezés titkaiba, és ezzel segített formálni a gondolkodásunkat, amikor a könyv lapjain megjelenő hadigépeket kitaláltuk.

Külön köszönet illeti Nick Greenwoodot és Giancarlo Caracuzzot, akiknek művészi alkotásai életet, színt és hátborzongató idegenszerűséget kölcsönöztek a hangyoknak jóval azelőtt, hogy ennek a könyvnek az első szavai papírra kerültek volna.

Jordan D. White nagyszerű tanácsokkal látott el, és bátorított, amikor a történet még csak gyermekcipőben járt.

Köszönetet mondunk Beth Meachamnak, fáradhatatlan szerkesztőnknek a TOR-nál éleslátásáért és bölcsességéért. Kathleen Bellamynak hála a kedves olvasó remélhetőleg nem talál hibát a szövegben.

Köszönet illeti Melissa Fraint, Aisha Cloudot, Andy Mendelsohnt, Rene Robersont, Karl Dunnt, Rick Brysont, Erwin Penlandot és mindenki mást a TOR-nál, akik kisebb vagy nagyobb mértékben hozzájárultak ahhoz, hogy mi csak az írásra tudjunk fókuszálni.

És mindenekfelett köszönetet mondunk a feleségeinknek, Laurennek és Kristine-nek, és hűséges gyermekeinknek végtelen türelmükért, nyugodt bátorításukért és rendíthetetlen támogatásukért. Ez mindig is a családról szóló történet volt – legyen az olyan család, amibe beleszületünk, olyan, amibe a körülmények által kerülünk, vagy olyan, ami vérben és harcban születik. Ez az, amit a hangyok nem értenek: a kis közösségek ereje, a mélyen gyökerező összetartozás azokkal, akiket szeretünk.

Somos familia. Somos uno.  – Család vagyunk. Egyek vagyunk.

És ezért győzünk.

1
Bingwen

A könyvtárosnő végignézte a videót Bingwen képernyőjén, aztán a szemöldökét ráncolva megjegyezte: – Ez lenne az az óriási vészhelyzet, Bingwen? Azért rángattál el a munkám mellől, hogy megnézzek egy ostoba videót holmi földönkívüliekről? A vizsgákra kellene készülnöd. Ráadásul mások is várnak arra, hogy ezt a számítógépet használhassák. – A könyvtárosnő az ajtóban sorakozó gyerekek felé intett, akik égtek a vágytól, hogy egy géphez jussanak. – Csak az időmet vesztegeted. Meg az övékét is.

– Ez nem csak egy ostoba videó – ellenkezett Bingwen. – Valódi.

A könyvtáros gúnyosan elfintorodott. – Több tucat földönkívüliekről szóló történet kering a neten, Bingwen. Ha éppen nem a szex a fő téma, akkor jönnek a földönkívüliek.

Bingwen bólintott. Számíthatott volna arra, hogy a könyvtárosnő nem fog hinni neki. Egy olyan komoly dolognak, mint egy földönkívüli támadás híre, megbízható forrásból kell származnia: a hírekből vagy a kormánytól, de legalábbis egy másik felnőttől, nem pedig egy rizstermesztő nyolcéves fiától.

– Most pedig három másodpercet kapsz, hogy visszatérj a tanulnivalódhoz, vagy másnak adom a felkészülési idődet.

Bingwen nem vitatkozott. Ugyan, mit érne el vele? Amikor a felnőttek nyilvánosan megmakacsolják magukat, akkor nincs az a bizonyíték, legyen bármilyen megcáfolhatatlan is, ami megváltoztatná a véleményüket. Visszamászott a székébe, és kettőt kattintott a billentyűzeten. A földönkívüliekről szóló videó eltűnt a képernyőről, és helyette egy bonyolult geometriai egyenlet képe jelent meg. A könyvtárosnő bólintott, egy utolsó, lenéző pillantást vetett rá, aztán átvágott a termen az asztalához.

Bingwen úgy tett, mintha az egyenletet tanulmányozná, amíg a könyvtárosnő újra bele nem feledkezett a munkájába, aztán a billentyűzet segítségével ismét előhívta a videót. A földönkívüli arc mozdulatlanul bámult rá a képernyőről, abban a helyzetben kimerevedve, ahogy akkor látszott, amikor Bingwen az imént megállította a videót. A könyvtárosnő látott valamit, amit ő nem vett észre? Talált valami jelet, ami arra utalt, hogy a videó hamisítvány? Valóban több száz hasonló videó kering a neten mindenféle űrben zajló csatákról, földönkívüliekkel való találkozásokról, varázslatos küldetésekről. De azokról a videókról ordított, hogy hamisítványok. Ezt a videót azokhoz hasonlítani körülbelül olyan volt, mintha egy gyümölcsről készült ceruzarajzot akarnánk összevetni az eredetivel.

Nem, ez a felvétel itt valóságos. Egyetlen digitális tervező sem tudna ilyen élő, lüktetően eleven valamit alkotni. A rovarszerű arcon jól láthatóak voltak a szőrszálak, az erek és az izomzat, a szemekben valamiféle mélység honolt. Mintha a lény Bingwen veséjébe látott volna – mintha ezek a szemek a vég eljövetelét ígérnék. Bingwen érezte, hogy összeszorul a gyomra, émelyegni kezdett, nem is a groteszk, természetellenes látványtól, inkább annak valódiságától. Az egyértelmű, tagadhatatlan igazságától.

– Mi az?

Bingwen megfordult, és észrevette, hogy Hopper áll mögötte azon a különös, furcsa módon, ahogy mindig is szokott: kicsit az egyik oldalra dőlve a kicsavarodott lábfeje miatt. Bingwen elmosolyodott. Egy barát. Sőt, nem is akármilyen barát, hanem Hopper! Aki egyenesen és őszintén fog vele beszélni, és egyértelműen rámutat, hogy ez a videó egy hamisítvány: nézd, itt egy hiba, amit nem vettél észre benne, te dinka, itt a bizonyíték, hogy feleslegesen túráztatod ezen az agyad.

– Ezt nézd! – mutatott Bingwen a képernyőre.

Hopper közelebb bicegett. – Kalózvideó?

– Te mit gondolsz róla?

– Valódinak tűnik. Honnan szerezted?

– Yanyu küldte. Most találtam a leveleim között.

Yanyu volt az egyik közös titkuk. A lány egy asztrofizikus kutatóasszisztense volt a Lunán. Bingwen néhány hónapja találkozott vele egy internetes fórumon, ahol kínai egyetemisták igyekeztek fejleszteni az angoltudásukat. Bingwen több más fórumon is próbálkozott korábban, ahová mindig a saját nevén jelentkezett be, mindenféle színlelés nélkül. De amint elárulta a korát, az adminisztrátorok mindig kitették a szűrét, és blokkolták a hozzáférését.

Aztán ráakadt erre az egyetemistáknak szóló fórumra. És ahelyett, hogy önmagaként regisztrált volna, úgy tett, mintha másodéves mezőgazdász szakos egyetemista lenne Guangzhouban – ez volt ugyanis az egyetlen olyan téma, amiről úgy érezte, hogy valamennyire hihetően el tudna beszélgetni. Yanyuval szinte azonnal összebarátkoztak, hetente többször küldtek egymásnak angol nyelvű e-maileket és csevegőüzeneteket. Bingwen mindig egy kis bűntudatot érzett, amikor beszéltek, hiszen folyamatosan hazudnia kellett. Ráadásul miután megismerte Yanyut, bizonyos volt benne, hogy a lány az a típus, aki akkor is összebarátkozott volna vele, ha történetesen tudja róla, hogy csak nyolcéves.

De most már mit mondhatna? Helló, Yanyu, meglepetés! Csak egy nyolcéves kissrác vagyok ám. Hát nem vicces? Na jó, akkor ma miről beszélgessünk?

Nem. Úgy érezte, ezzel hasonlóvá válna azokhoz a perverz alakokhoz, akik kisfiúnak adják ki magukat, hogy tinilányokkal cseveghessenek.

– És mit írt? – kérdezte Hopper.

– Csak annyit üzent, hogy ráakadt erre a videóra, és beszélnünk kell róla.

– Válaszoltál neki?

– Nem írt vissza, a Lunán ilyenkor van alvásidő. Az eltérő napirendünk miatt csak reggelente tudunk beszélgetni.

Hopper a fejével a képernyő felé intett: – Játszd le!

Bingwen megérintette a billentyűzetet, és a videó elindult elölről.

A képernyőn egy lény bukkant fel egy űrhajó oldalán lévő nyílásból. A testéből két pár kar nyúlt ki. Az űrruhája hátuljából egy vezeték kígyózott vissza a nyílás mélyére, feltételezhetően oxigént és meleget biztosítva a teremtménynek, hogy az űr hideg vákuumában túléljen.

A lény egy pillanatig nem mozdult. Hason feküdt a hajótesten, a karjai és a lábai szétvetve, mint egy falon mászó rovarnak. Aztán lassan felemelte a fejét és körülnézett. Aki a felvételt készítette, vagy húsz méterre lehetett a lénytől, és a lény sisakja még az árnyékban volt, eltakarva az arcát.

Azután a nyugodt pillanatnak vége szakadt, a teremtmény váratlan eréllyel megindult a kamera felé. Hopper is hátraugrott, ahogy Bingwen tette, amikor először látta a videót. Hirtelen idegen szavak hallatszottak – talán spanyol vagy portugál nyelven –, és a kamerát tartó férfi hátralépett. A lény közeledett, a feje jobbra-balra mozgott, ahogy hatkézláb mászott előrefele. Amikor már alig pár méterre lehetett csak a kamerától, megállt, és ismét felemelte a fejét. A kamerát tartó férfi sisaklámpája megvilágította a lény arcát. Bingwen kimerevítette a képet.

– Láttad, ahogy az arcizmai mozogtak? Láttad a szőrszálakat rajta? – kérdezte Bingwen. – Láttad, hogy milyen élethűnek látszott az egész? A szőrszálak csakis súlytalanságban mozognak így. Tuti biztos, hogy a felvétel az űrben készült.

Hopper a képernyőt bámulta tátott szájjal, és egy szót sem bírt kinyögni.

– Látom, csak a bajt keresitek – mondta egy hang.

Bingwen megfordult. Most Meilin, az unokatestvére állt a háta mögött, a karjait keresztbe fonta a mellkasán, az arcáról lerítt a rosszallás. A lány hétéves volt, egy évvel fiatalabb Bingwennél, de mivel magasabb volt nála is és Hoppernél is, úgy viselkedett, mintha ő lenne az idősebb, és mint ilyen, ő lenne a főnök.

– A vizsgák két hét múlva lesznek, ti meg itt lopjátok a napot – mondta a lány.

A rizstermesztő falvakból származó gyerekek számára a tartományi vizsgák nyújtották az egyetlen esélyt arra, hogy bekerüljenek az oktatási rendszerbe. Alig volt iskola a folyóvölgyben, a legközelebbi kettő az északi Dawanzhenben, illetve a déli Hanguangzhenben volt található. Ezekben kevés volt a hely, de minden fél évben felvettek néhány falusi gyereket. Ehhez minimum nyolcévesnek kellett lenni, és legalább kilencvenöt százalékot kellett teljesíteni a vizsgákon. Azoknak a nevét, akik megfeleltek ezeknek a feltételeknek, egy kalapba tették, és az üres helyek számának megfelelően kihúztak közülük néhányat. Ritkán volt háromnál több kiválasztott. A bejutás esélye elenyésző volt, de az iskola jelentette a rizsföldekről való kijutás egyetlen lehetőségét, ezért a falvakban az összes gyerek minden idejét a könyvtárban tanulással töltötte, amint betöltötte a negyedik életévét.

– Ez az első lehetőségetek a vizsgára, ti meg el fogjátok szúrni – jegyezte meg Meilin.

– Bingwen nem fogja – vette védelmébe a barátját Hopper. – Ő minden gyakorló teszten átszárnyal. Be sem fogják tenni a nevét a húzásba, azonnal felveszik, ha meglátják az eredményét.

– Az átszárnyalás azt jelenti, hogy minden választ tud, te hígagyú! – felelte Meilin. – És az lehetetlen, mert a teszt önszabályozó. Minél több kérdésre adsz helyes választ, annál nehezebbek lesznek a következő kérdések. Ha minden egyes válaszod helyes lenne, akkor a végére olyan bonyolult feladatokat kapnál, amiket senki nem tud megválaszolni.

– Kivéve Bingwent.

Meilin vigyorgott: – Na, ja.

– De tényleg! – erősködött Hopper. – Mondd meg neki te is, Bingwen!

Meilin Bingwenhez fordult, várva, hogy a mókának itt vége lesz, de a fiú megvonta a vállát: – Gondolom, csak szerencsém van.

Meilin hitetlenkedő arcot vágott. – Minden választ tudsz? Hát, nem csoda, hogy Mr. Nong extra számítógépes időt ad neked, és úgy viselkedik, mintha az ölebe lennél.

Mr. Nong a főkönyvtáros volt, egy hetvenes éveiben járó férfi, aki a gyenge lábakon álló egészsége miatt már csak heti kétszer tudott bejárni a könyvtárba. A többi nap az asszisztense, Ms. Yi helyettesítette, aki nem szerette a gyerekeket, Bingwent pedig különösen utálta. – Azért utál, mert tudja, hogy okosabb vagy nála – mondta egyszer Hopper Bingwennek. – És ez nagyon bosszantja.

Meilin hirtelen úgy nézett ki, mint aki mindjárt sírva fakad. – De nem parádézhatsz a teszten, Bingwen. Egyszerűen nem teheted, mert akkor feljebb emelik a mércét. És jövőre csak olyanokat fognak felvenni, akik mindenre tudják a választ. És én jövőre kerülök sorra. Esélyem sem lesz. – Ekkor már zokogott, a tenyerébe temette az arcát. Néhány másik gyerek odapisszegett neki, Hopper pedig a szemét forgatta. – Nesze nekünk.

Bingwen leugrott a székről, a lányhoz lépett, az egyik kezével átölelte a vállát, és bevezette a kis fülkébe, ahol Hopperrel álltak. – Meilin, minden rendben lesz. Nem fognak változtatni a követelményeken.

– Honnan tudod? – sírta a lány.

– Mert Mr. Nong azt mondta. Mindig is így csinálták.

– És neked legalább van esélyed – tette hozzá Hopper. – Engem biztosan nem fognak felvenni, még akkor sem, ha minden kérdésre tudom a választ.

– Miért nem? – értetlenkedett Bingwen.

– A lábam miatt, hígagyú. Nem fognak állami pénzeket pazarolni egy nyomorékra.

– Dehogynem! – ellenkezett Bingwen. – És nem vagy nyomorék!

– Nem? Hát akkor minek hívnál?

– Honnan tudod, hogy nem a te lábaid tökéletesek, és a mieink hibásak? – kérdezte Bingwen. – Lehet, hogy te vagy az egyetlen tökéletes lény a Földön.

Hopper elmosolyodott a gondolatra.

– De komolyan – folytatta Bingwen. – Nekik észkombájnokra van szükségük, Hopper, nem olimpiai atlétákra. Nézd meg Yanyut! Kacska a keze, mégis a Lunán dolgozik, és fontos kutatómunkát végez.

– Kacska a keze? – Hopper hangjában hirtelen remény csendült. – Ezt nem is tudtam.

– És még így is gyorsabban gépel, mint én – tette hozzá Bingwen. – Úgyhogy ne is mondj olyasmit, hogy nincs esélyed, mert igenis van!

– Ki az a Yanyu? – szólt közbe Meilin, letörölve a könnycseppeket az arcáról.

– Bingwen barátnője – felelte Hopper. – De ezt nem tőlem hallottad. Titok.

Bingwen a fiú karjára csapott: – Nem a barátnőm! Csak egy barát!

– És a Lunán dolgozik? – érdeklődött tovább Meilin. – Ennek semmi értelme. Miért akarna bárki is a barátod lenni, aki a Lunán él?

– Próbálom ezt a megjegyzésedet nem a szívemre venni – fintorgott Bingwen.

– Küldött valamit Bingwennek – kotyogott tovább Hopper. – Kíváncsi vagyok, te mit gondolsz róla. Bingwen, mutasd meg neki!

Bingwen egy futó pillantást vetett Ms. Yi felé, és amikor látta, hogy a könyvtárosnő el van foglalva valamivel, megnyomta a lejátszás gombját. Miközben Meilin a felvételt nézte, többen köréjük gyűltek. Mire végeztek, már vagy tizenketten zsúfolódtak össze a monitor körül.

– Valódinak tűnik – mondta végül Meilin.

– Én megmondtam! – jegyezte meg diadalmasan Hopper.

– Ugyan mit tudsz te? – szólt közbe Zihao, egy tizenkét éves fiú. – Akkor sem ismernél fel egy földönkívülit, ha seggbe harapna.

– De igen! – vette védelmébe Meilin Hoppert. – Ha valaki seggbe harap, azt mindenki észreveszi. Mert számtalan idegvégződés fut a bőr alatt.

– Ez egy amcsi kifejezés – világosította fel Bingwen a lányt.

– Ezért mondom, hogy az angol egy ostoba nyelv – vágott vissza Meilin, aki gyűlölte, ha valaki olyasmit is tudott, amit ő nem.

– Mikor készült ez a videó? – kérdezte Zihao. Bemászott a székbe, visszalépett a weboldalra, és megnézte a dátumot. – Látjátok? – kérdezte, és győzedelmesen mosolyogva fordult hátra. – Itt a bizonyíték, hogy az egész egy nagy humbug. Egy héttel ezelőtt töltötték fel.

– Ez semmit sem bizonyít – ellenkezett Hopper.

– De igen, te hígagyú! Elfelejtkezel az űrben lévő interferenciáról. Semmiféle kommunikáció nem jut át. A sugárzás megbénítja a műholdakat. Ha ezt a felvételt egy héttel ezelőtt készítették az űrben, akkor hogyan jutott el a Földre, miközben nem működnek a műholdak? He? Na, ezt mondd meg nekem!

– Egy héttel ezelőtt töltötték fel – felelte Bingwen –, de ez nem jelenti automatikusan azt, hogy egy hete vették volna fel. – Vadul kattingatott a billentyűzeten, és többoldalnyi kódot olvasott végig.

– Most mit csinálsz? – érdeklődött Meilin.

– Miden videófájlba adathegyek vannak beágyazva. Csak tudni kell, hol keresd. – Bingwen megtalálta a keresett számokat, és elátkozta magát, hogy korábban nem ellenőrizte őket. – Itt azt írja, hogy a videót több mint nyolc hónapja vették fel.

– Nyolc hónapja? – döbbent meg Hopper.

– Hadd lássam! – vakkantotta Zihao.

Bingwen az adatokra bökött.

Zihao vállat vont: – Ez csak újabb bizonyíték arra, hogy az egész egy nagy humbug. Miért készítene valaki egy ilyen felvételt, ha utána nyolc hónapig csücsül rajta? Ennek semmi értelme. Ha ez igaz lenne, akkor azt akarnák, hogy mindenki azonnal megtudja.

– Lehet, hogy nem tudták azonnal elmondani – töprengett Bingwen. – Gondold csak végig! Az interferencia már hónapok óta tart, nem? Lehet, hogy ezek a földönkívüliek okozzák. Lehet, hogy az ő űrhajójuk bocsátja ki azt a rengeteg sugárzást. Úgyhogy azok, akik elkészítették a videót, nem tudták lézervonalas üzenetként elküldeni a Földre, mert nem működött a kommunikációs hálózatuk.

– Akkor hogyan jutott el mégis idáig? – kérdezte Meilin.

– Biztosan valaki elhozta – vélekedett Bingwen. – Felült egy űrhajóra, és elrepült a Földre – vagy inkább a Lunára. Ott könnyebb leszállni. És mivel a Hold elég közel van ahhoz, hogy átjusson a kommunikáció a Lunáról, átküldte a felvételt.

– Valaki nyolc hónapot repült, hogy elhozzon egy videót? – kérdezte Zihao.

– Felfedeztük egy földönkívüli életformát – bólintott Bingwen. – Mi lehet ennél fontosabb? – Rábökött a monitorra. – Nézd csak az idővonalat! Az egész összeáll. Nyolc hónap alatt a leggyorsabb űrhajóval elég messze el lehet jutni, akár még a Kuiper-övbe is. Pontosan az ottaniak lennének azok, akik először összeakadnak egy ilyen fajjal.

– Aszteroida-bányászok – bólintott Hopper.

– Minden bizonnyal – értett egyet Bingwen. – Nekik van a legjobb rálátásuk a mélyűrre. Ők jóval hamarabb megláthatnak bármit, mint bárki más.

Zihao nevetett: – Nektek, malacképűeknek káposztalé van az agyatok helyén. Olyasmikről hablatyoltok, amiről semmit sem tudtok. A videó hamisítvány. Ha valódi lenne, akkor már tele lenne vele a híradó, és az egész világ pánikolna. – A füléhez illesztette a kezét, mintha hallgatózna. – Szóval hol vannak a szirénák? Hol van a kormányzati figyelmeztetés? – Összefonta a karjait a mellkasán és vigyorgott. – Idióta tökfejek vagytok. Nem láttatok még ilyen hamisítványokat?

– Ez nem az. Ez egy valódi földönkívüli – vélekedett Hopper.

– Igeeen? – Zihao gúnyosan elnyújtotta a szót. – És honnan tudod, hogy néz ki egy valódi földönkívüli? Láttál már akár csak egyet is? Vagy van egy földönkívüli haverod, aki rendszeresen fotókat küld neked? – Néhány fiú nevetett. – Ki tudja, lehet, hogy a földönkívüliek úgy néznek ki, mint a békák, vagy a vízibivalyok, vagy a te hónaljad. Ha azt hiszitek, hogy ez a videó valódi, akkor tényleg tökkelütöttek vagytok.

Többen nevettek, bár Bingwen látta, hogy a legtöbbjük nem valódi meggyőződéssel. Csak azt akarták, hogy Zihaónak igaza legyen. Azt akarták hinni, hogy a videó hamisítvány. Pont ugyanannyira megrémítette őket a felvétel, mint őt magát, de könnyebb volt legyinteni rá, mint elismerni a hitelességét.

Meilin összehúzott szemmel azt mondta: – A videó igazi. Bingwen nem hazudna nekünk.

Zihao nevetve Bingwenhez fordult: – Hát ez cuki. A kis barátnőd kitart melletted. – Meilinre nézett: – Tudod, mit esznek a földönkívüliek? A kislányok agyát. Bedugnak egy szívószálat a füleden keresztül, és kiszívják az agyvelődet.

Meilin szeme ismét könnybe lábadt: – Ez nem igaz.

– Hagyd békén! – kelt a lány védelmére Bingwen.

Zihao vigyorgott. – Látod, mit csináltál, Bingwen? Megijeszted itt a kicsiket. – Lehajolt a székből, Meilin arcához dugta az arcát, és dallamos hangon, mintha egy csecsemőhöz beszélne, azt mondta: – Ó, ez a csúnya Bingwen megijesztett egy földönkívüli videóval?

– Azt mondtam, hogy hagyd békén! – Bingwen közéjük lépett, kinyújtotta a karját, és hátra lökte Zihaót. Nem volt erős lökés, de mivel Zihao előre dőlt a székben, és a súlypontja nem volt jó helyen, a fiú megbillent. A pult lapja után kapott, de elvétette, leesett a padlóra, a szék pedig kipördült mögüle. Néhányan felkacagtak, de azonnal el is hallgattak, amikor Zihao felpattant, és megragadta Bingwent a torkánál.

– Te kis szaros! – zihálta Zihao. – Ezért kivágom a nyelvedet.

Bingwen érezte, hogy összeszorul a légcsöve, ezért keményen megragadta Zihao csuklóit. – Engedd el! – kiáltotta Meilin a nagyobbik fiú felé.

– A barátnőd már megint a védelmedre kelt. – Zihao még jobban szorította Bingwen torkát.

A többiek meg sem mozdultak. Néhány fiú Zihao falujából kuncogott ugyan, de nem igazán szórakozásból, inkább úgy tűnt, megkönnyebbültek, hogy ma nem ők vannak soron, hanem Bingwen.

Hopper megragadta Zihaót hátulról, de a fiú csak gúnyosan kacagott. – Húzzál innen, te nyomorék! Vagy meglátjuk, mihez kezdesz két kicsavarodott lábbal!

A többiek megint nevettek.

Bingwen tüdeje levegőért könyörgött. A fiú rugdosott, és az öklével csépelte Zihao vállait, de a nagyobb fiú észre sem vette az erőlködését.

– Mi folyik itt? – hallatszott Ms. Yi hangja.

Zihao elengedte Bingwent, aki a padlóra rogyott, köhögött, és levegőért kapkodott.

Ms. Yi föléjük magasodott a bambuszpálcáját szorongatva: – Kifelé! – kiáltotta, és megsuhogtatta a pálcát. – Mindenki, kifelé!

A gyerekek ellenkeztek. Bingwen volt az. Ő kezdte. Ő hívott ide minket. Ő támadt rá Zihaóra.

Bingwen megragadta Meilin kezét, majd Hopperhez fordulva azt mondta: – A mezőn találkozunk. – Aztán átvágott a tömegen a kijárat felé, maga után húzva Meilint.

– És egy fura videót is mutatott nekünk – tette hozzá az egyik gyerek.

– Megpróbált megijeszteni minket – kontrázott rá egy másik.

– Kilökte Zihaót a székből.

– Verekedni kezdett.

Bingwen már az ajtón kívül volt, Meilin a nyomában. Késő délutánra járt az idő, a kinti levegő hűvös és nyirkos volt, és a völgy felől lágy szél fújt.

– Hova megyünk? – kérdezte Meilin.

– Haza – felelte Bingwen. Odavezette a lányt a domboldalba vájt lépcsősorhoz, és elindultak lefelé, a rizsföldek irányába. A völgyben minden egyes falu a domboldalba épült, mert a folyóvölgy talaja túlságosan termékeny és értékes volt ahhoz, hogy bármi másra használják, mint rizsültetvénynek. Meilin falucskája három kilométerre nyugatra feküdt. Ha Bingwen siet, akkor haza tudja kísérni a lányt, azután délre indulva eléri a saját faluját, mielőtt még túlságosan besötétedne.

– Miért futunk? – kérdezte Meilin.

– Mert ha Zihao kijut, akkor be akarja majd fejezni, amit elkezdett – felelte Bingwen.

– Szóval én leszek az élő pajzsod?

Bingwen akaratlanul is elnevette magát. – Jó kis stratéga vagy!

– Nem vagyok kicsi! Magasabb vagyok nálad.

– Mind a ketten kicsik vagyunk – mondta Bingwen –, csak én egy kicsit kisebb. És azért hoztalak magammal, mert az unokatestvérem vagy, és jobban örülnék, ha nem vernék be a te fejedet is. Kiálltál értem Zihaóval szemben, úgyhogy téged sem kímélne.

– Tudok vigyázni magamra, köszönöm szépen.

A fiú megtorpant és elengedte a kislány kezét. – Egyedül akarsz hazamenni?

Meilin már-már szóra nyitotta a száját, de aztán ellágyult az arckifejezése, és a földet bámulva azt suttogta: – Nem.

Bingwen ismét megfogta a kezét, és továbblépkedtek a lépcsőkön. Meilin egy darabig hallgatott, majd így szólt: – Nem kellett volna sírnom. Gyerekes volt.

– Nem volt gyerekes. A felnőttek is sírnak néha. Csak jobban tudják titkolni.

– Félek, Bingwen.

A szavak meglepték a fiút. Meilin soha nem ismert el semmiféle gyengeséget. Sőt, inkább minden tőle telhetőt megtett, hogy bizonyítsa, milyen okos és erős és bátor, és minden alkalmat megragadott, hogy rámutasson, ha Bingwen, vagy Hopper, vagy bárki más hibát vétett egy matekpéldában, vagy helytelen következtetésre jutott egy logikai feladványban. És most itt állt a sírás határán, és nyíltan kimutatta a törékenységét – ahogy azt Bingwen soha nem látta tőle korábban.

A fiú egy pillanatig arra gondolt, hogy hazudik neki, azt mondja, hogy a videó csak valami vicc volt. Hiszen egy felnőtt is ezt tenné: nevetne, vállat vonna, és legyintene az egészre. Mert a felnőttek azt hiszik, hogy a gyerekek nem tudják megemészteni az igazságot. Azt hiszik, meg kell védeni őket a rideg valóságtól.

De ugyan, miért lenne az jó Meilinnek? Ez nem valami vicc volt, nem egy játék. A képernyőn látható lény valódi, élő és veszélyes.

– Én is félek – mondta végül Bingwen.

A kislány bólintott, és sietett vele lépést tartani. – Szerinted idejön a Földre?

– Ne egyes számot használj! – figyelmeztette Bingwen. – Valószínűleg többen vannak. És igen, a Föld felé tartanak. Az interferencia egyre rosszabb, ami azt jelenti, hogy az űrhajójuk közeledik. Ráadásul az a lény intelligensnek látszott. Annak kell lennie. Hiszen a fajuk képes a csillagközi űrutazásra alkalmas űrhajót építeni. Az emberiségnek ez még nem sikerült.

Leszaladtak az utolsó kanyargós lépcsőkön, és elérték a völgy talaját. Hopper ott várt rájuk, a ruhájából csöpögött a víz és a sár.

– Jó sokáig tartott… – jegyezte meg.

– Neked hogyan sikerült megelőznöd bennünket? – csodálkozott Meilin. – És mitől vagy ilyen mocskos?

– Az öntözőcsöveken át – felelte Hopper, és megveregette a kifordult lábát. – A lépcsők túl sokáig tartanának.

Meilin grimaszolt. – Az emberek oda öntik a mosogatóvizet is.

Hopper vállat vont. – Hát, vagy ez, vagy péppé vernek. És tegnap esett az eső, szóval a csövek nem is annyira piszkosak.

– Ez undorító – fintorgott a lány.

– Egyetérte. – bólintott Hopper. – De egyszerűbb a ruháimat kimosni, mint a sebeimet. – Odaszaladt a legközelebbi rizsültetvényhez, amelyet derékig érő víz borított. Belemerült, csapkodott egy kicsit, amíg a mocsok nagy része leázott róla, aztán kimászott. A ruhájából folyt a víz. – Látod? Friss és üde vagyok, mint a hajnali harmat.

– Mindjárt hányok.

– Csak ne rám! – csóválta a fejét Hopper. – Épp most fürödtem.

A két ültetvényt elválasztó földhídon kocogni kezdtek a hatalmas rizsmezők irányába. Lassabban futottak, hogy Hopper is lépést tudjon velük tartani, de így is egyenletes, jó sebességgel haladtak.

Néhány száz yard megtétele után Bingwen visszapillantott, hogy megnézze, Zihao követi-e őket. Látott néhány gyereket lejönni a lépcsőkön, de Zihao nem volt köztük. Nem lassítottak.

– Mi a terv? – kérdezte Hopper.

– Milyen terv? – kérdezett vissza Bingwen.

– Hát az arra vonatkozó terv, hogy hogyan fogunk mindenkit figyelmeztetni a földönkívüliek érkezésére.

Bingwen elmosolyodott. Hopperre mindig lehetett számítani. – Nem hiszem, hogy bárki is hinne nekünk. Megmutattam a videót Ms. Yinek, de ő csak legyintett.

– Ms. Yi egy vén csataló – jegyezte meg Hopper.

Egy fél órát kocogtak, átvágtak a mezőkön, amelyek követték a folyóvölgy kanyarulatainak ívét. Amikor odaértek Meilin falujához, a lány megállt, és szembefordult velük a lépcsősor aljában. – Innen már megoldom. – Odaintett a domb aljától nem messze lévő házuk felé. – Mit mondjak a szüleimnek?

– Az igazat – felelte Bingwen. – Mondd el nekik, hogy mit láttál! Mondd el nekik, hogy te elhiszed! Mondd nekik, hogy menjenek el a könyvtárba, és nézzék meg ők is a saját szemükkel!

Meilin felnézett az égre, amelyen már felragyogtak az első csillagok. – Talán nem akarnak bántani bennünket! Talán békével érkeznek!

– Talán – mondta Bingwen. – De te nem láttad az egész videót. Az a földönkívüli megtámadta az egyik embert.

Még a szürkületi fényben is látszott, ahogy a lány elsápad. – Ó – nyögte.

– De talán nem ide jönnek, nem Kínába! – folytatta Bingwen. – A világ elég nagy hely. Mi pedig csak egy aprócska, mikroszkopikus pont vagyunk benne.

– Csak azt mondod, amit hallani szeretnék – csóválta a fejét Meilin.

– Az igazat mondom. Rengeteg dolog van még, amiről e pillanatban nem tudunk.

– De akkor is, butaság lenne nem a legrosszabbra készülni – jelentette ki a kislány.

– Igazad van – hagyta helyben a fiú.

Meilin bólintott, és még a korábbinál is bizonytalanabbnak tűnt. – Sok szerencsét! Vigyázzatok magatokra!

A két fiú figyelte, ahogy felmegy a lépcsőkön, és megvárták, amíg beér a házba, mielőtt ismét futásnak eredtek volna. A mezőn maradtak, a keskeny földhidakon futottak, amelyek a rizsültetvényeket szelték keresztbe-kasul – az egész táj úgy nézett ki, mint egy hatalmas patchworktakaró. Már majdnem odaértek a falujukhoz, amikor néhány ültetvénnyel mögöttük megjelent az első fiú. Aztán egy másik is felbukkant, szintén néhány ültetvénnyel odébb a jobbjukon. Velük megegyező sebességgel futottak ők is. A harmadik fiú a bal oldalon tűnt fel, és őket nézte, miközben lépést tartott velük.

– Terelnek minket – lihegte Hopper.

– Beszorítanak – bólintott Bingwen.

És tényleg, a fiúk egyre közelebb nyomultak hozzájuk.

– Van valami ötleted? – érdeklődött Hopper.

– Mindegyikük magasabb nálunk. És gyorsabbak is. Nem tudjuk lehagyni őket.

– Úgy érted, én nem tudnám lehagyni őket – javította ki Hopper.

– Nem, úgy értettem, egyikünk sem tudná. Neked sokkal jobb az állóképességed, mint nekem. Tulajdonképpen több esélyed lenne elmenekülni, mint nekem.

– Szóval mi a terv?

– Te előreszaladsz, és idehozod apámat. Én lemaradok, és lefoglalom őket.

– Önfeláldozás. Minő nemes cselekedet! De felejtsd el! Nem hagylak itt!

– Gondolkozz, Hopper! Ha maradsz, mindkettőnket elvernek. Ha előreszaladsz, akkor talán megússzuk. A saját bőrömet is mentem ezzel, nem csak a tiédet. Na, eredj!

Hopper gyorsított, Bingwen pedig megállt ott, ahol volt. Ahogy az várható volt, a fiúk őt vették körül, Hopperre ügyet sem vetettek. Bingwen balra fordult, és lelépett a töltésről a legközelebbi ültetvény vizébe. A víz hideg volt és derékig ért. A sár vastag és ragacsos volt a lába alatt. A válláig érő rizs hajtásai szorosan álltak egymás mellett. Bingwen addig nézelődött, amíg meg nem látott egy békát, amely félig a sárba süllyedve üldögélt a töltés közelében. Felvette, és a zsebébe gyömöszölte, majd elindult az ültetvény közepe felé. Mire odaért, a fiúk is megérkeztek. Mindegyikük megállt az ültetvény egy oldalán, de az északi részt, amely Bingwen faluja felé esett, egyelőre szabadon hagyták. Alig egy perccel később megjelent Zihao is, hangosan zihált a futástól. Most már szinte teljesen sötét volt.

– Húzzál ki a vízből! – szólította meg Bingwent.

Bingwen nem mozdult.

– Tönkretetted a könyvtári időnket, hígagyú! – folytatta Zihao. – Hogy fogunk kivergődni ebből az isten háta mögötti lyukból, ha az ilyen hígagyúak, mint te, állandóan elcseszik a számítógépes időnket?

Bingwen továbbra is a falura függesztette a tekintetét, azt várva, hogy megjelenjen egy közeledő lámpás fénye.

– Azt mondtam, hogy húzzál ki a vízből! – ismételte Zihao. Bingwen nem szólt semmit.

– Húzzál ki a vízből, vagy bemegyek érted! – Bingwen nem mozdult.

– Esküszöm, egyenként töröm el az ujjaid, ha nem húzol ki onnan most azonnal!

Bingwen csak állt – nem volt hajlandó elhagyni a védett helyzetét. A víz nem sokat segít, de legalább valami.

A körben álló fiúk nyugtalanul fészkelődtek.

– Azt hiszed, hogy mindenkinél okosabb vagy, nem igaz? Hallottam, hogy angolul beszéltél a számítógépedhez. Láttam, hogy mit tanultál. Áruló vagy! – Azzal kiköpött maga elé a vízbe.

Bingwen továbbra sem mozdult.

– Húzzál ide, nézz a szemembe, te gyáva! – Zihao már ordított. Bingwen a falu felé figyelt, de a lámpás csak nem akart megjelenni.

– Figyelmeztettelek… – őrjöngött Zihao. Dühödten berontott a vízbe, nem érdekelte, hogy milyen rizshajtásokat tör le.

Bingwen nem hátrált. Csak állt és várt, a kezei a zsebében. Aztán mielőtt Zihao kartávolságba – és ezáltal ütési távolságba – ért volna, siránkozni kezdett. – Kérlek, ne fojts meg! Kérlek! Üss meg, ha akarsz, csak ne fojtogass!

Zihao elmosolyodott.

Szegény Zihao, gondolta Bingwen. Olyan harsány és erős, mégis olyannyira kiszámítható.

Zihao megragadta Bingwen torkát. A fiú kissé kinyújtotta és elfordította a nyakát, így Zihao hüvelykujjai nem a légcsövét szorították közvetlenül, hanem a nyaka oldalán az izmokat. Nem mintha arra számított volna, hogy sokáig kell fuldokolnia. Hagyta, hogy úgy tűnjön, mintha pánikba esett volna, aztán elhaló hangon, mintha kegyelemért könyörögne, kinyögte: – Kéérlekkk…

Zihaonak fülig ért a szája: – Mit akarsz, Bingwen? Nem hallom jól…

Bingwen csak erre várt, fogta a békát, és fejjel előre benyomta Zihao szájába. Ehhez muszáj volt valahogy elérnie, hogy a fiú kinyissa a száját – Zihao pedig belesétált a csapdába.

Zihao elengedte Bingwen torkát, hátrahőkölt, támolyogva fuldoklott, és az arcához kapott, hogy megszabaduljon a békától. De Bingwen gyorsabb volt. Most ő ragadta meg a baljával Zihao fejét, és tartotta, míg a jobb tenyerével egyre beljebb nyomta a békát a fiú szájába. A béka túl nagy volt ahhoz, hogy teljesen beférjen, de ez így volt tökéletes: Bingwen nem akarta, hogy Zihao megfulladjon, csak szerette volna elterelni a figyelmét. Zihao elfojtott sikolyt hallatott, mire Bingwen elengedte a békát, megragadta a nagyobb fiút a derekánál, majd a lábát hirtelen felrántotta, egyenesen Zihao ágyékába. Zihao összecsuklott, és egy hangos csobbanással előreesett. A teste elernyedt, a béka kicsúszott a szájából, és eltűnt a víz alatt. Bingwen nem várta meg a többi fiú reakcióját. Úgy kell tennie, mintha elfelejtkezett volna róluk, mintha annyira dühös lenne, hogy velük egyszerűen számolni sem lenne hajlandó. Sikított, és felemelte az öklét, hogy erőteljesen lecsapjon Zihaóra, aki már félig elmerült a vízben, és zihálva nyögdécselt. Az első ütése a vizet érte, pontosan Zihao arcától balra – ahogy azt előre eltervezte. Az ütés lendülete segített, hogy a teljes teste elmerüljön a vízben, és kikerüljön a fiúk látóteréből.

Mielőtt a víz ismét elsimult volna, megfordult, és a víz alatt elindult abba az irányba, ahonnan Zihao érkezett. A rizshajtások arrafelé el voltak hajolva és le voltak törve, így elég széles sávot hagytak számára ahhoz, hogy anélkül haladjon, hogy a hajtások mozgása és zörgése elárulná a helyzetét. Nem úszott, nem rúgott a lábával, nehogy felkavarja a vizet, inkább az ujjai és a lábujjai segítségével mászott előre, belemélyesztve őket az iszapba. Kétszer is megállt, és felfelé fordította az arcát, hogy egy halk szippantással levegőhöz jusson, majd folytatta az útját.

Nem tudta, hogy a többiek a nyomában vannak-e, de nem bukkant fel a víz alól, hogy megnézze. A sötétség és a rizshajtások eltakarják – vagy nem.

Amikor elérte az ültetvény töltését, felemelte a fejét, és egy gyors pillantást vetett hátra. A fiúk a vízben álltak, és Zihaónak segítettek feltápászkodni. Még ha utána is futottak volna, most már akkor sem érnék utol. A víz túlságosan lelassítaná őket, neki meg már túl nagy az előnye.

Kimászott a vízből, és futásnak eredt, a ruhája víztől elnehezülve tapadt a testére. A fiúk kiabáltak mögötte, de nem követték.

Pont akkor érte el a faluhoz vezető lépcsősort, amikor Hopper és Apa lefele lépkedtek az Apa kezében imbolygó lámpás fényénél.

– Vizes vagy – jegyezte meg Apa.

– De nem vérzel, ami jó jel – tette hozzá Hopper.

Bingwen összegörnyedt, levegőért kapkodott, és igyekezett legyőzni a feltörő hányingerét.

– Beszéltél neki a videóról? – kérdezte Hoppertől.

– Nem volt rá idő – felelte Hopper.

– Majd elmeséled odabenn a melegben – mondta Apa, majd Hopperhez fordult. – A fiam biztonságban van, köszönöm, de a te szüleid már biztosan aggódnak.

Úgy tűnt, Hopper legszívesebben ellenkezne, és velük tartana, de eléggé ismerte Apát ahhoz, hogy végül ne kezdjen vitatkozni. Hazaindult, Apa pedig Bingwent vitte haza, ahol Anya és Nagyapa már várták. Anya a karjaiba zárta a fiút, Nagyapa pedig hozott egy törölközőt.

– Megsérültél? – kérdezte Anya.

– Nem – nyugtatta meg Bingwen.

– Gyere ide a tűzhöz! – mondta Nagyapa, és a fiú köré csavarta a törölközőt.

Bingwen levette a pólóját, és megmelegedett a tűznél. Anya, Apa és Nagyapa aggodalmas arccal figyelték. Aztán a fiú mesélni kezdett a videóról, a szavak csak úgy ömlöttek belőle. A földönkívüli. A plusz pár karok. Ahogy a lény szőrzete és izomzata mozgott a súlytalanságban. Az összes ok, amiért hitt benne, hogy a videó valódi. Amikor befejezte, Apa mérgesen azt mondta: – Ennél jobb modorra tanítottalak, Bingwen. Arra tanítottalak, hogy tiszteld az idősebbeket!

– Tiszteljem? – értetlenkedett Bingwen. Apa most miért dühös? Hiszen még nem is szólt egy szót sem a Ms. Yinnel történtekről.

– Szóval most már a kormánynál is okosabbnak képzeled magad? – Apa felemelte a hangját. – Meg a katonaságnál is?

– Természetesen nem, Apa.

– Akkor meg miért ezt mutatod kifelé? Hát nem látod, hogy azzal, hogy te egymagad erre a következtetésre jutsz, azt állítod, hogy mindenki más, aki látta a videót és nem hitte el, az ostoba?

– Én senkit nem neveztem ostobának, Apa.

– Megvannak erre a szakértők, Bingwen. Iskolázott emberek. Ha azt hinnék, hogy a felvétel valódi, akkor tennének valamit. Mivel semmi nem történik, ezért tehát a videó nem is lehet valódi. Te pedig tudd, hol a helyed, fiatalember!

Anya nem szólt egy szót sem, de Bingwen látta rajta, hogy ő is Apa véleményén van. Csak csalódás és szégyen volt abban, ahogy rá nézett.

Bingwen mélyen meghajolt, az arcát a padlóhoz érintette.

– Ne gúnyolódj velem! – szólt rá Apa.

– Nem gúnyolódom, Apa. Csak tiszteletet mutatok azok felé, akiknek a nevét hordom, és akiknek a jóváhagyását keresem. Bocsáss meg, ha megsértettelek!

Vitatkozni akart, vitatkoznia kellett volna. Jönnek a földönkívüliek, akár hisz ebben Apa, akár nem. Bingwen tudta, hogy ez nevetségesen hangzik, de a tények makacs dolgok. És nekik fel kell készülniük.

De mit is mondhatna, amitől Apa nem lenne még mérgesebb? Ő ezzel lezárta a beszélgetést – és soha nem fogja megnézni a videót, még akkor sem, ha Bingwen tálcán hozza elé.

Bingwen még jó néhány percig ott maradt a földre görnyedve, szótlanul. Amikor végül feltekintett, már csak Nagyapa volt mellette.

– Ne dühítsd fel az apádat! – mondta neki Nagyapa. – Az tönkreteszi az esténket.

Bingwen megint mélyen lehajolt, de Nagyapa megragadta a vállánál, és függőlegesbe húzta. – Elég ebből a hajlongásból! Nem fogok a tarkódhoz beszélni!

Nagyapa elvette az asztalról a csészéjét. Egy pillanatnyi csend volt, amíg megitta a teát.

– Te hiszel nekem, igaz? – kérdezte végül Bingwen.

– Én elhiszem, hogy te elhiszed – felelte Nagyapa.

– Ez nem válasz a kérdésemre.

Nagyapa sóhajtott. – Tételezzük fel egy pillanatra, hogy esetleg lehetséges lenne valami ilyesmi…

Bingwen elmosolyodott.

– Esetleg! – ismételte Nagyapa, és felemelte az ujját, hogy nyomatékot adjon a szónak. – Teljességgel valószínűtlen, de lehetséges.

– El kell menned a könyvtárba, Nagyapa, és a saját szemeddel látni!

– Hogy én is felidegesítsem apádat? Nem, nem. Inkább békésen elüldögélek itt, a tűz mellett a teámat kortyolgatva.

Bingwen elcsüggedt.

– És különben is, ugyan mire lenne jó, ha elmennék? – folytatta Nagyapa. – Még ha igazi is a videó, mi mit tehetnénk? Botokkal harcolnánk? Elrepülnénk a világűrbe? Vagy imádkoznánk?

– Felkészülnénk a menekülésre – felelte Bingwen. – Összecsomagolnánk, amire szükségünk lehet, és elásnánk valahol, ahonnan gyorsan összeszedhetnénk.

Nagyapa felnevetett: – Ássuk el a dolgainkat? Ugyan minek? A földönkívülieket nem az elemózsiánk, a ruháink vagy a tárgyaink érdeklik.

– Apa elől rejtenénk el őket. Hiszen azt mondta, ne foglalkozzak ezzel az egésszel. Nagy tiszteletlenség részemről, hogy mégis megpróbálom megmenteni a családunk életét azzal, hogy lehetővé teszem a menekülésünket egy pillanatnyi időveszteség nélkül, ha arra kerülne a sor.

– Az apád akkor is borzasztóan dühös lesz, amikor rájön.

– Csak akkor fog rájönni, amikor szükségünk lesz az elásott holmira – mondta Bingwen. – És ha ez megtörténik, akkor hálás lesz, amiért előre gondolkodtunk.

Ezután csendben megvitatták és összeírták, mi mindenre lesz szükségük. Bingwennek csak jóval később jutott eszébe, amikor bemászott az ágyba a már régóta száraz nadrágjában, hogy senki még csak meg sem kérdezte tőle, miért volt csurom víz, amikor hazaérkezett.