Nehéz Lőrinc

Zsiványok

Copyright © Nehéz Lőrinc, 2026

Minden jog fenntartva!

Kiadta az Underground Kiadó Kft.,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

publio.hu

ISBN: 978-615-103-341-8

Szöveg © Nehéz Lőrinc 2026

Korrektor: Nagy Márton

Borítóterv: Kutyik Erika

.

Kutyik Erika - Apokalipszis - 2021
Olaj, fa, ø 75 cm

Előszó

A Zsiványok egy három részből álló könyv első része, melyet két novellával szeretnék kiegészíteni.

A szörny és az ember története az első könyv: hogyan lehetünk képesek felvenni a harcot a bennünk feltörő érzelmeinkkel szemben egy általunk átélt tragédiában? Apokaliptikus világban találjuk magunkat, tele kétséggel, félelemmel, miközben elménk és testünk igyekszik megoldást találni a túlélés, illetve a továbblépés érdekében. A Zsiványok a feldolgozáshoz szükséges mechanizmus folyamata. Mikor elsötétül az eddig ismert világunk, mindent megkérdőjelezünk magunkban. Milyen fegyverekhez nyúlhatunk, kik az ellenségeink, kiben bízhatunk, ha egyáltalán bízhatunk bárkiben is? Történetem szereplői mind egy-egy érzelemért, hangulatért felelnek, folyamatosan reagálnak a körülöttük felbukkanó problémákra. De ki vagy mi is a valódi ellenség? Képesek vagyunk-e megérteni és időben felismerni? A történet egy sci-fi-köntösbe csomagolt önismereti utazás, melyben a gyász és a veszteség folyamatát járom körbe, hogy megfejtsem és megértsem, miként változnak a gondolatok és hogyan vagyunk képesek alkalmazkodni az újra és újra felbukkanó ismeretlen nehézségekhez.

Itt szeretném megköszönni elsődlegesen Kutyik Erikának, aki rábeszélt ennek a könyvnek a megírására, azt a rengeteg belefektetett időt és energiát, amit a könyvhöz kért két festmény kidolgozására és létrehozására szánt, miközben csak két fogalmat kapott, valamint azt a támogatást, amit a családtól és a barátoktól kaptam. Szeretnék köszönetet mondani az Underground Kiadónak, ahol szívesen fogadtak egy kezdő írót és segítik e mű készre formálását. Végül hálával tartozom annak az embernek, aki miatt ez a történet azzá válhatott, ami! Köszönöm!

Első fejezet

I

„Nem véletlenül nem élünk örökké. Azért, hogy ne feledjük azokat, akiket szeretünk.”

A kórház alagsorának folyosóin halk léptek hallatszottak, s tompa hangok visszhangzottak. Kihaltnak tűnt, hisz éjfél is elmúlt már, csak a betegek és pár ápoló volt a kórházban, illetve az a sürgősségi csapat, amelyet egy autóbaleset miatt riadóztattak.

– Hajnal egykor még nem gondoltam, hogy nyolc órát fogunk a műtőasztalnál tölteni. Szerencsés fickó, hogy túlélte, nem láttam még ilyen sérüléseket egy autóbalesetnél – mondta Ethan, a sebész.

– Én sem, és az is csoda, hogy az áramkimaradások sem zavarták meg az operációt. Tényleg szerencsés, de a műtét sikere azért közel sem csak ezen múlik. Jó kezekben van! – jelentette ki Christina a kollégájára nézve, s egy gyenge, fáradt mosolyt erőltetett az arcára.

– Remélem, a bentlakóink műszerei is bírják ezt az ingadozást! – fejezte ki aggodalmát a férfi a fenti pácienseik állapotára célozva.

Ethan fiatalos orvos volt. Viszonylag rövid göndör szőke haja miatt nem nézett ki többnek harmincnál. Bár már szemüveget viselt, nem a rossz szeme miatt, hanem mert ha sokat erőlteti, elfárad, ezért a műtétek után mindig felveszi, ami keretet ad kissé szögletes arcának. Christina ezzel szemben idősebbnek tűnt valódi koránál, köszönhetően a sok éjszakai műszaknak és a jelenlegi műtét okozta fáradalmaknak. Valamint annak a rosszcsont nyolcéves kislánynak, aki lefekvés előtt nagyapját kérlelte, hogy amíg anyja dolgozik, hadd maradhasson fent tovább, és még egy Uno-játszmát is igyekezett kicsikarni az öregtől.

Az öltöző felé vették az irányt, miközben a fénycsövek vibrálni kezdtek, majd az alagsori folyosó teljes sötétségbe borult.

– A francba! – jegyezte meg Ethan, miközben a telefonjáért nyúlt és bekapcsolta rajta a zseblámpát. Csak ekkor látta meg a felesége által küldött hét nem fogadott hívást.

– Valami baj lehet? – mutatta telefonját Christinának, miközben már tárcsázta is volna Anját, de térerő híján a hívás sikertelen volt.

– Már megint nincs térerő? – kérdezte kollégája, miközben saját telefonját kereste zsebeiben. Ekkor hangos robajlás vágott a szavába és beindult a tűzriadó. Az erős hangtól mindketten a fülükhöz kaptak és csak pár másodperc után sikerült magukhoz térni. Kis idő elteltével furcsa sikításra és csörömpölésre lettek figyelmesek. A műtő felől jött a hang. Christina remegő kézzel tartotta telefonját a zaj irányába, de a hosszú folyosó most már néma volt. Ethan megfogta Christina csuklóját, amitől a nő megnyugodott. Így stabilan tudta fogni az eszközt, amivel világított, habár ez hamar feleslegessé vált, hisz az áramellátás újra visszaállt.

Elkezdtek aggódni az autóbalesetes páciensük miatt, bár tudták, hogy a kollégáik, akik ott maradtak befejezni az apróbb feladatokat, tökéletesen kézben tartják a helyzetet. Ennek ellenére visszafordultak, ám érezhető volt mindkettőjükön a feszültség. A folyosó végére érve balra fordultak és az öltöző mellett elhaladva hamarosan a műtő bejáratához érkeztek.

A furcsa csend miatt kis szorongás fogta el a nőt, ami leginkább abból fakadt, hogy az ajtóból már hallaniuk kellett volna a kollégáikat vagy a műszerek zaját.

Ethan benézett az ajtó üvegablakán, miközben Christina furcsa kaparászásra lett figyelmes az öltöző irányából.

– Te is hallod ezt a hangot?

A férfi nem hallotta, mivel nem tudta felfogni, amit az ablakon át látott, ezért lassan beljebb tolta az ajtót. A kaparás megszűnt, csend lett, ekkor Christina visszafordult Ethan felé, aki a kitárt ajtó előtt állt.

– Ethan?

Választ azonban nem kapott. A férfinak csak akkor esett le, hogy kollégája szólt hozzá, mikor a nő közelebb lépett.

– Ne! – kapott a szájához Christina, szemében a rémület tükröződött, s egy pillanat alatt fátyolossá vált a könnytől. Az addig visszatartott sikítás vészjóslóan zengett végig az alagsor folyosóin, aminek hatására az öltöző felől egy hangos dobbanás hallatszott.

Kicsapódott az ajtó, majd szapora lépések hangját hallották. Ethan behúzta kollégáját a műtőbe, s halkan visszazárta maguk mögött az ajtót. Szerencséjükre a léptek zaja elhalkult, a visszhang valószínűleg összezavarhatta a zaj okozóját.

Az ajtó mellett remegve állva néztek végig a helyiségen, amit elöntött a vér. A plafon beszakadt a műtőasztalon fekvő férfi felett, akinek az életéért küzdöttek. Már nem élt. Mellkasában egy lyuk tátongott. Ennél is jobban megdöbbentette és lesokkolta őket a kollégáik látványa. Deni és Phil egymás mellett feküdtek, testüket mély vágásnyomok borították.

A műtő ablaka betört, és az egész szoba úgy nézett ki, mintha tornádó csapott volna le.

Christina Ethan mellkasába bújva fojtotta el fájdalmas sírását, aki lassan magához tért a sokkból és amennyire a helyzet engedte, próbált logikusan gondolkozni.

– Fel kell jutnunk innen mihamarabb az ápolási osztályra! – suttogta halkan, majd a nő szemébe nézett, aki remegve, de beleegyezve bólintott.

Az ajtó zajtalanul tárult ki, de mindketten úgy érezték, mintha hangosan nyikorogna és az a valami, ami a kollégáikkal végzett, biztosan meghallja majd. Lassan elindultak a vészkijárati ajtó felé, az öltöző utáni folyosóval ellentétes irányba. Ezt az utat még egyikük sem használta, mivel leginkább lifttel közlekednek, a járóbetegosztályon keresztül, hisz közelebb van beadni a leleteket a pult mögé, illetve az orvosi pihenő is abban az irányban található.

Ám ezúttal kénytelenek voltak ezt az irányt választani, szerencséjükre közelebb is esett, mint az a folyosó, amin visszafordultak az öltöző felől. A levegőt visszatartva lépkedtek, miközben figyeltek hátra is, hogy az a valami nehogy észrevegye őket, mielőtt elérik az ajtót. Mikor odaértek, Ethan meghúzta a vészkijárat biztonsági reteszét. Szerencséjükre az ajtó kinyílt és gyorsan beosontak, egyenesen a lépcsőkhöz.

A lépcsőházban vészjóslónak hatottak a vibráló vörös fények, amelyek valószínűleg már az első energiakimaradásnál bekapcsoltak, ahogy általában, amikor a vészhelyzeti generátor lép működésbe. Kapkodva felmentek a földszintre, ám ekkor rossz érzés fogta el Ethant, így mielőtt kiléptek volna az ajtón, megállt egy pillanatra és résnyire kinyitotta. Christina nem értette ezt az óvatosságot, ki akart rohanni és segítségért kiáltani, de mindkettőjük szerencséjére ez nem történt meg. A nőnek is feltűnt a kórház csendje. Az ápolási osztályon is bekapcsoltak a vészjelző lámpák, vörösre festve a folyosó falait és padlóját. Lassan léptek ki az ajtón. Christina a férfi köpenyébe kapaszkodott, de ez egyiküknek sem tűnt fel abban a pillanatban. Automatikusan a recepció felé vették az irányt, de ahogy elérték az első kórtermet, szörnyű látvány fogadta őket. Akármi is volt a műtőben, már a kórház földszintjét is megjárta. A kórtermeket elöntötte a vér, a jelekből látszott, hogy voltak, akik menekülni próbáltak, de sokaknak erre esélyük sem volt és az egész hely mészárszékké változott. A férfiba belehasított a felismerés: lehet, hogy az egész épületen végigment ez a rémület. Ráébredt arra is, hogy történhetett, hogy semmit sem vettek észre az egészből: a műtő az alagsorban helyezkedik el és hangszigetelt, hogy semmi ne zavarhassa meg az operációkat. Rengeteg kérdés merült fel Ethanban. Mindig racionális ember volt s vészhelyzetekben is higgadt tudott maradni, ezért is választotta az orvosi pályát.

– Mi tehette ezt? Mi az, ami ekkora pusztítást tud véghez vinni? – tette fel magának a kérdést remegő hangon, miközben kollégája már reszkető kezével markolta a karját.

– Menjünk innen… kérlek! – könyörgött a nő. – Haza kell mennem! – folytatta, félve attól, hogy rájuk is ez a sors vár majd valamelyik sarkon.

– Igen, segítséget kell szereznünk mihamarabb!

Ethan az autóriasztók kintről beszűrődő hangjára lett figyelmes, majd hirtelen megragadva a nő karját, rohanva a főbejárat felé igyekeztek. Mielőtt elérhették volna, érdekes hang ütötte meg a fejüket. Egy kocsi volt, amely egyre hangosabban közelített a kórház főbejárata felé, majd hatalmas robajjal és csörömpöléssel megállt. Valószínűleg a kórház lépcsőjébe csapódott, fordult meg Ethan fejében a gondolat.

A következő pillanatban felgyorsultak az események. Az épület hirtelen megtelt mocorgással és kaparás hangjával, melyek vészjóslóan visszhangoztak végig a folyosókon.

Ethanék a főbejárathoz siettek, azonban két férfi robbant be rajta gyorsan bereteszelve azt.

Az egyik a helyi seriff volt, Daniel: fiatal fickó, pár éve váltotta felettesét, akit vesztegetés miatt menesztettek. Homlokán valószínűleg ütéstől származó lila folt, szeme bedagadva. Bal kezében a sörétes puskáját tartotta. A másik férfi a seriff legjobb barátja, Donald, aki a város helyi mindenese volt.

– Valami van az épületben! – figyelmeztette a berohanó férfiakat Ethan.

– Mindenhol ott vannak! – motyogta halkan a fiatal seriff, miközben meglepődve vette tudomásul, hogy bárkit is életben talált még a kisvárosban. A következő pillanatban az ajtón keresztül becsapódott egy éles, hegyes, csápra emlékeztető dolog, majd fülsiketítő, különös sikítást hallottak. A rendőr szeme tágra nyílt, amint a fejétől fél méterre keresztülvágódott az ajtón egy fűkaszára emlékeztető recés tárgy. Donald a becsapódástól a földre zuhant, Ethanék pedig pár lépést hátráltak a hirtelen zajt hallva. Az épület megtelt sikításokkal és furcsa, toporzékoló léptek hangjával.

– Fel a tetőre! – hangzott el a parancs Donald szájából, miközben épp feltápászkodott a földről. Ethan bal kezét feltartva mutatta az irányt, ahonnan ők is jöttek, miközben mindannyian tisztában voltak azzal, merre is található a lépcsőház. Christina némán követte az eseményeket, teljesen összezavarodott és jobb gondolat híján csak tette, amit a többiek.

A folyosón elindulva az egyik kórteremből eléjük rontott valami és botladozva csapódott a falnak: valószínűleg megcsúszott padló csempéin. Furcsa, nehezen meghatározható alakja volt. Egyikük sem fogta fel, mit láttak, de Christina magához térve gyorsan kapcsolt. Megmarkolva Ethan kezét és a recepción átvágva a személyzeti pihenőn keresztül egy párhuzamos folyosóra érkeztek, miközben a másik két férfi követte őket. Érezték, hogy az a valami a nyomukba eredt, felborítva mindazt, ami az útját állta. Az épületben több helyről is hallani lehetett ugyanazon a különös lépteket és sivításokat.

Többen vannak... sokkal többen, jegyezte meg magának Ethan. Közben jó pár kórterem előtt elhaladtak és hullákat kerülgetve, rohanva elérték a másik lépcsőt és elindultak felfelé.

A férfiba belenyilallt a felismerés, hogy a földön lévő halottak a kollégáik lehetnek s elkezdett aggódni a feleségéért, Anjáért. Úgy gondolta, egyelőre nem gondol bele, hogy mi lehet a helyzet kint, így elrejthette a félelmét. Figyelte Christinát is, mivel a nőnek még nem jutott eszébe, hogy odakint is ez a káosz lehet. Nem akarta az adott helyzetben jobban felzaklatni a nőt. Remélte, ahogy felérnek a tetőre, megpihenve tisztábban átláthatja majd a helyzetet. Van még remény!

Ekkor a felettük lévő ajtó kinyílt s hallatszott, ahogy valami az útjukba kerül. A kórház csupán négyszintes volt, de így kénytelenek voltak a harmadik emeleten kirohanni az épület folyosóira. Szürreális volt a látvány, ami körülvette őket: mindenhol halottak s vér. Ezeknek a szerencsétlen ágyhoz kötött betegeknek volt a legrosszabb a helyzetük: szegények esélytelenül néztek szembe a végzetükkel. Az egyik kórteremből nyöszörgő hangra lettek figyelmesek. Christina az ajtóhoz rohant s látta, hogy a földön egy idős férfi fekszik, teste vérbe fagyva, de még lélegzett. Mind odarohantak, és egy másodpercig elgondolkoztak, hogyan segíthetnének rajta. A következő pillanatban viszont a lépcsőház ajtaja kitárult és az a furcsa, fémes sikítás újra beterítette a teret. Majd mintha száz láb egyszerre indult volna meg, s felismerték, hogy nem vesztegethetnek több időt és ott kell hagyniuk a szerencsétlenül járt férfit. Ethan megragadta Christinát s futni kezdtek, közben hátrapillantva kicsit jobban szemügyre vették, mi is követi őket. Torz alak volt, legalább hat lábbal, nem tűnt emberinek. Ethan biztos volt abban, hogy sosem látott még ilyen lényt. Mielőtt elérhették volna a másik lépcsőt, eléjük ugrott egy újabb szörnyeteg: ez magasabb volt, két méter is meglehetett, és magával sodorta Donaldot, aki a falhoz csapódott.

Daniel időben kapcsolt s fegyverével háromszor is eltalálta a lényt, aki mindezek ellenére is támadásba lendült, immáron felé. Ethan megtörte a lendületét egy széket a lábai alá dobva. Feljebb szerette volna, de így hasznosabb volt az akciója, hisz a szörnyeteg lába belegabalyodott a székbe és a csempés padlón megcsúszva elsuhant Daniel mellett. Christina segített feltápászkodni Donaldnak, akinek az alkarján mély vágás éktelenkedett a lény hegyes, éles csápjának köszönhetően. Hátrahagyva a szörnyeteget, berohantak az ajtón és már az utolsó lépcsőfokokon jártak. A két lépcsőházat egy folyosó kötötte össze, amin volt egy biztonsági doboz, benne a kórház helikopterének a kulcsával. A dobozon volt egy elektronikai panel, számsorral. Szerencsére Christina tudta a kódot, mivel az exférje volt a pilóta, aki ma is behozta az autóbalesetes pácienst. Christina közelebb lépett a dobozhoz, és azért imádkozott magában, hogy a sok áramkimaradás ne legyen hatással a panel elektronikájára. Úgy nézett ki, a szerencse ezúttal az ő oldalukra állt. Bár a keze remegett, magabiztosan pötyögte be a kódot és vette ki a helikopterhez tartozó kulcsot, majd átadta a vérző Donaldnak, Miközben Ethan elkötötte a sérülést a köpenyével.

– A vágás ideget ért! – mondta a férfi, így Donald bal karjának három ujja teljesen lebénult.

– Nem lesz gond, el tudom vezetni! – nézett vissza társaira, majd elindultak a tetőre. Ezzel egyidejűleg a folyosón megjelent az egyik szörnyeteg, pont az, amelyikkel az előbb küzdöttek meg. Daniel még két lövést beleeresztett, de ezúttal célzottan a lábaira, amivel teljesen mozgásképtelenné tette. A hatalmas, leginkább valamiféle rovarra emlékeztető lény beszorult a lépcsőház ajtaja közé. Éles, ijesztő hangján mintha kommunikált volna, ütemesen hangzott fel újra és újra. Daniel az ajtóban maradt, miközben Christina Donaldnak segített a helikopter elindításában. Eközben Ethan kivett egy ládát a helikopterből, amelyben keresett valamit az ajtó elreteszeléséhez. A helikopter rotorja lassan elindult, mire viszont Ethan az ajtóhoz ért, akkor látták, hogy a sérült lény valóban a társait hívta, s mivel nem fértek át tőle az ajtón, elkezdték szabályosan darabokra tépni, hogy keresztüljuthassanak rajta. Daniel még kétszer közéjük lőtt, amitől éles, dühös sikításba kezdtek s vadabbul ráncigálták sérült társukat. Ethan gyorsan elreteszelte az ajtót. Ekkor csapódott az ajtónak az egyik lény. Daniel hátramaradt s elővette pisztolyát, belelőtt egy sorozatot az ajtóba, amin úgy hatoltak át a golyók, mint kés a vajon. A túloldalon lévő hangok alapján célba is értek.

Ethan mindeközben a helikopterhez sietett, ami már majdnem teljesen felkészült az emelkedésre, viszont ekkor az ajtó kitárult. Daniel bár elérthette volna a helikoptert, egy pillanatra megtorpant. Rájött, hogy a lény hamarabb fog odaérni. A habozása pont elég időt adott neki, hogy meghozza élete utolsó döntését: pár lövéssel magára vonta a lény figyelmét, ami megvadulva a seriffre vetette magát. A férfi lassan hátrált, térdeit berogyasztotta, ráordított a szörnyetegre és egy nagy lépéssel hátraugrott. A lény utánakapott, ám ezúttal Daniel ragadta meg az utána kapó csápot, s magával rántotta a négyemeletes épület melletti mélységbe. A többiek megdöbbenve figyelték barátjuk végső áldozatát, miközben a helikopter lassan felemelkedett. Ám ekkor megjelent még egy lény, ami lejjebb rántotta a járművet. Christina megcsúszott és pillanatok alatt újra a tetőn találta magát. A lény némi hezitálás után a földön heverő nőre támadott, de mielőtt elérhette volna, Donald megfordította a helikoptert, leírva egy kilencvenfokos fordulatot és a propeller védett farokrotorjával sikerült odébb taszítani egy kicsit, pont elég időt hagyva Ethannek, hogy leugorjon a nőért és besegítse a gépbe.

A helikopter a magasba emelkedett és lassan eltávolodott a tetőtől. Christina és a férfi lihegve nézett vissza, és miközben eltávolodtak a kórháztól, szembesültek a ténnyel, hogy az egész várost megszállták ezek a különös szörnyetegek. Ekkor Christinát végleg elhagyta az ereje és összeroskadva, kétségbeesésében végtelen sírásba kezdett.

II

Ethan lassan tért magához. Lobogó tűz hangját hallotta csak, miközben erős füstszag ütötte meg az orrát. Nem tudta, mi történik és hogy hol is van, majd emlékek sora kezdte ostromolni a fejét, ami majd szétrobbant a fájdalomból. Hangos sikítás, egy átszakított ajtó. Helikopter propeller, vészjelzés, Donald, ahogy elalélva a pilótafülkében ül. Forgás, robajlás. Christina hangja.

– ETHAAAANNN…

Majd csend, fejfájás, fülzúgás. Lassan kinyitotta a szemét. A helikopter pilótafülkéjében lógott, csak az öv miatt lehetett még életben. Az oldala szúrt, valami belefúródott: egy darab rézdrót, valószínűleg a gépből. Nem túl mélyen és nem ért szervet, futott át az agyán a diagnózis. Balra mellette a pilóta, aki nem úszta meg ilyen szerencsésen a dolgot. Valószínűleg a vérzés miatt elveszthette az eszméletét, és a gép ezért csapódhatott a földbe.

– Ethan? – szólt az ismerős hang. Christina volt az. A férfi óvatosan kicsatolta a biztonsági övet s lassan, fájdalmasan, fogcsikorgatva leengedte magát, mivel a gép az oldalán feküdt. Nagy nehezen kiküzdötte magát a roncsból.

– Ethan? – hívta újra a hang.

– Itt vagyok – válaszolt a férfi, miközben bicegve elindult a hang irányába.

A nő a gép mellett feküdt, lábai eltörve, és az ülés egy fémdarabja állt ki a jobb lábából. A férfi odasietett hozzá, közben kétszer is összeesett. A zuhanás miatt komoly egyensúlyproblémákkal küzdött. Óvatosan térdelt le a nőhöz, aki a hátán feküdt.

Eltört a kulcscsontja, a lábában sérült az ütőér és mindenhol horzsolások borították a testét. A férfi levette az övét és a nő lába köré tekerte, aki a fájdalomtól felszisszent, majd megfogta a kezét és annyit mondott.

– Nee… – hangzott gyengén, feladva. – Mindketten tudjuk, hogy ezt nem élem túl. Ez így könnyebb! – vette el a férfi kezét a lábáról.

– Tennem kell valamit, nem… nem történhet ez így meg!

– Nincs esélyem… – válaszolt a nő halkan.

Mindketten tudták, a nő profi körülmények között is csupán kis eséllyel maradna életben. De a puszta közepén, felszerelések nélkül senki nem tud segíteni. Még Ethan sem, csak elodázná az elkerülhetetlent. A nő lassan lélegzett, nem érzett fájdalmat a vérveszteségtől.

– Visszamegyek! – mondta határozottan a férfi. Megfogva a nő kezét, aki összes erejével megszorította azt.

– Keresd meg és hozd ki őket onnan. Elbújhattak, életben lehetnek még.

– Visszamegyek – ismételte a férfi. – Elhozom őket, vigyázni fogok rájuk!

Ekkor a nő vett pár mély levegőt és érezte, ahogy elsötétül előtte minden. Erősen megragadta a férfi kezét, majd pár másodperccel később örök álomba merült.

A férfi még ott maradt pár pillanatig. Letörölte a könnyeit, majd kihúzta magát a nő szorításából és lecsukta a szemét.

– Visszamegyek!

Második fejezet

I

„Miért fontos az egyáltalán? Mi a nevünk vagy a rangunk? Semmit nem számít, se az övék, se a miénk. Mind halottak vagyunk, csak mi még lélegzünk.”

A külváros fényei gyengéden szűrődtek át Carson City éjszakai ködös homályán enyhe, hűvös idő szállt le az éjszakai sötétséggel. A csendes környék nyugalmát ritkán szakítja meg egy-egy kutya ugatása vagy bagoly huhogása. Az egyetlen igazán zavaró tényező a lakók számára a tücskök ciripelése. Ha egy pillanatra is elcsendesül a környék, lakói tudták, hogy csak pár másodpercük lehet nyugodni, mert azok az átkozott tücskök újra s újra elkezdik szokásos idegőrlő nászukat.

Idegen hang halk rezgése hullámzott át az utcák homályán, ami egy másodperc alatt sötétbe borult minden. Az utcai lámpák kihunytak s ezzel egyidejűleg a tücskök is elcsendesedtek. Mintha megérezték volna a közeledő vész jeleit. A kereszteződésben áthaladó szürke Ford tulajdonosát épp az út közepén érte a hullám, a jármű elektronikája teljesen leállt. A kocsi ugyan tovább haladt még pár métert, azonban a járda patkájára felgurulva megállt.

A következő pillanatban a talaj alig észrevehetően rezegni kezdett.

Jeremiah kiugrott az ágyból, amire felesége, Dennis is fölriadt.

– Mi történt? Minden rendben? – kérdezte a nő fáradt hangon.

– Nem tudom, te nem éreztél semmit?

A nő félálomban volt, nem igazán akart válaszolni, ezért Jeremiah sem erőltette a dolgot és kiment körülnézni.

Amikor a folyosóra kiért, automatikusan a kapcsolóhoz nyúlt, de a próbálkozása hiábavaló volt, nem történt semmi.

– Remek! – suttogta magában.

Óvatosan leindult a lépcsőn, hogy megvizsgálja a kapcsolótáblát, mivel nem akarta felkelteni egyéves fiukat, így is nehezen alszik időnként. Leérve egy fiókos szekrényben kotorászott, majd boldogan elővett egy zseblámpát. Boldogsága azonban hamar alábbhagyott, mikor kiderült, hogy a zseblámpa elemei is feladták a szolgálatot. Ígyhát a konyha felé vette az irányt.

Az ég halk morajlása hallatszott, de az eső még váratott magára. Mikor a konyhába ért, egy piezós öngyújtót vett a kezébe s azt próbálta begyújtani, de mindhiába, csak nem kapott lángra. Jeremiah kezdett türelmetlenné válni, mikor eszébe jutott apósától kapott zippo gyújtója. Nem olyan régen töltötte fel, mikor a fiuk születésnapján egy szivarra gyújtott a barátaival. A nappali üveges szekrényében van a szivardoboz mellett – gondolta –, amennyiben Dennis szokásához híven nem pakolta el máshova. Szerencséjére ott pihent a szivardobozon.

A zippo egyből lángra kapott, ahogy egy erős mozdulattal felcsapta a tetejét. Magában elmosolyodott egy pillanatra, de pár másodperccel később szorongás fogta el és elindult a kapcsolószekrényhez. Hangos robaj rázta meg az eget, de ez a vihar másnak tűnt, mint amit eddig megélt. Ahogy kinyitotta a kapcsolószekrényt, már érezte, hogy nem a vihar csapta le a biztosítékokat. A szekrényben az összes kapcsoló a helyén volt és a biztosítékok is rendben voltak, valami miatt mégsem működött egy sem. Hirtelen ötlettől vezérelve a zseblámpáért nyúlt s kicserélte benne az elemet a tv távirányító elemeivel. De az is teljesen lemerült. Majd újabb morajlás járja át az utcákat. A férfi gyorsan az ajtóhoz sietett és kilépett. Bár felhős volt az ég, nem látszódtak vihar jelei. Egy pillanatra elgondolkozott az eget bámulva, amikor észrevette a szomszéd férfit, aki ugyanúgy a kertben állt s a távolba meredt.

– Mi a fene lehet ez a vihar, őrmester? – kérdezte Jeremiah.

– Fogalmam sincs. Magánál sem működnek a biztosítékok?

– Nem uram, minden halott. Valószínűleg valamifajta elektromos kisülés lehetett az oka.

– Meglehet. A vonalas telefon zavar igazán… az is besült. Maga Johnson alatt szolgál igaz?

– Igen uram, de tavaly visszavonult – egy pillanatra elhallgatott. – Rossz érzésem van, uram.

– Be kell mennünk a bázisra! – válaszolt a férfi. – Megtudni mihamarabb, mi a fene történik. Van fegyvere?

– Van egy vadászpuskám, meg a szolgálati pisztolyom – válaszolt Jeremiah az eget bámulva.

– Szedjen össze mindent. Maga műszerészféle, ha jól tudom, nem tud kezdeni valamit, hogy beindítsuk a járgányom?

– Ha nem halt meg az aksija, akkor talán van rá esély. Az ilyen kisülések csak ideig-óráig teszik tönkre az elektromos eszközöket.

– Helyes, összeszedem a cuccom, javaslom küldje el a családját messzire, aztán indítsa be a kocsim – mondta határozottan a férfi.

Jeremiah felszaladt a lépcsőn, felrázta a feleségét. A nő semmit nem értett, de cseppet sem kételkedett a férjében. A hirtelen sokktól teljesen éber lett.

– El kell tűnnötök innen, minél hamarabb és minél messzebb. Menjetek el anyádhoz, beindítom a kocsit valahogy.

– Jeremi? Mégis mi a fene történik? – kérdezte, miközben a villanyt akarta felkapcsolni.

– Nem működik, világíts gyertyákkal – majd kezébe nyomta a zippót, miután magának egy mécsest gyújtott. – Fogalmam sincs, de jobb, ha mihamarabb elindultok!

A nő nem tudta mi történik, de bízott a férfiban és gyorsan előszedte a tavaly karácsonyról maradt gyertyákat, majd elkezdte összeszedni a dolgaikat a bőröndbe.

Eközben a férfi lerohant az alagsorba, hogy nagy nehezen előszedjen egy akkumulátort az egyik rekeszből. A sötétség bár nem volt segítségére, de a szeme hozzászokott a kis gyertyafényhez annyira, hogy hamar ki is tudta szabadítani. Az akkumulátor egy, a hétvégén használt Quadból volt, amit egy barátja zúzott darabokra, a férfinak ugyan haja szála sem görbült, ám a quadról ezt nem lehetett elmondani. Kis bütykölés és egy benzines aggregátor segítségével üzembe is helyezte.

A kis mécsest elfújta, mivel az aksit két kézzel kellett fognia, így emlékezetből kellett visszakapaszkodnia az alagsor lépcsőin.

Mire felért, már az előszobában is gyertya világított és fáradt nyöszörgés hallatszódott a felső szintről. Épp a kis Anthonyt öltözteti Dennis, nyugtázta magában a férfi, majd kiment az autókhoz.

– Van indítókábele, uram?

Az őrmester magas, széles vállú, jól borotvált, markáns arcú férfi, tartása tiszteletet parancsoló. Kezeiben már két puska is volt, amit a hátsó ülésre helyezett a lőszerek mellé. Az egyik történetesen egy kilencvennyolcas Mauser karabiner, amit az osztag ezredese adott neki kitüntetésként az afganisztáni háborúban nyújtott hősies viselkedéséért, mivel az államtól nem kapott semmit. Bár nem is az a fajta ember volt, aki ilyesmire vágyott volna. Jeremiah összekötötte az akkumulátorokat és a gyertyákkal való pillanatnyi bütykölés után ráadta a gyújtást a kocsira, ami hangos morgásával bizonyította a férfi hozzáértését. Majd a saját kocsijával is megtette ugyanezt. Felesége gyerekével karjában pont odaért az indulásra. Gyorsan bedobták a bőröndöket a hátsó ülésre, majd beültették Anthonyt is a gyerekülésbe, aki már újra álomba merült. A nő egész testében reszketett és a férjére nézett.

– Te nem jössz velünk, igaz? – A férfi csak most gondolkozott el rajta igazán.

– Nem… Be kell mennem a bázisra, megtudni, mi is történik épp, de amint tudok, utánatok megyek! Minden rendben lesz!

Megcsókolta a nőt, egy puszit adott fia homlokára, aztán nézte, ahogy elindulnak, majd beszállt az őrmester terepjárójába.

II

– Mi a fene történik, egyre erősebb ez a... vihar? – kérdezte Jeremiah az őrmestertől, ahogy közeledtek a bázis felé, miközben a zseblámpáját bütykölte.

– Nem tudom, különös egy természeti jelenség ez, nem láttam még ehhez fogható felhőzetet s villámokat, maga a nagy okos, mondja meg maga, mi a szar ez.

– Ha a viharokról sok mindent nem is tudok, de annyit igen, hogy az első EMP-hullámot az atom ledobása után érzékelték, akkor a robbanástól jóval nagyobb távolságban is kimaradás volt az áramszolgáltatásban. De ez a dolog most más, sem az autókra, sem a kisebb eszközökre nem kellett volna hatással lennie. Illetve a biztosítékok sem sültek meg, mintha csak lezárták volna. Amik a megfelelő kulccsal, mint egy elektromos lökés újra aktívak tudnak lenni – merengett el egy pillanatra Jeremiah. – De tudomásom szerint nincsenek olyan eszközeink, amelyek ezt idézhetnék elő.

– Akkor valaki felfedezte, ez nem véletlen egybeesés. Háborúban állunk! – válaszolt Gregory őrmester, majd kis kitérőt téve lekanyarodott a főútról.

III

Halálsikolyok és hörgések telítik meg a sötét éjszakát. Rengések, kiabálások és vérfagyasztó ordítások rázzák fel a környék lakóit. Egy újabb város, egy újabb borzalom. Egy rengés után Allan villámgyorsan pattant ki az ágyából és az ablakhoz rohant. Mindenfelől emberek rohantak ki a házukból különös lényekkel a nyomukban.

– Mi a fene történik? – kérdezte magát ijedten Allan.

A férfi benyúlt a szekrényébe, ahonnan elővett egy feszítővasat és lerohant a lépcsőn. Majd kinézett egy pillanatra az ablakon, hogy közelebbről is megnézze mi történik. Épp egyik szomszédja futott át a kereszteződésen, miközben egyike a különös szörnyetegeknek a magasból rávetette magát és leszorította a földre, csápjait mélyen húsába mélyesztve. A férfi azonnal belehalt a támadásba. Aztán a lény felnézett és meglátta az ablakban álló férfit. Szörnyű sikítása halálfélelemmel töltötte el, és rájött, menekülnie kell. A kulcsát felkapta és a hátsó ajtón kirohanva még hallotta, ahogy az a valami betöri mögötte az ablakot. Ezzel már nem tudott törődni. Pizsamában rohant az utcán a parkolóban álló kocsijáig. Ideje sem volt gyújtást adni, már az ajtónak csapódott egy másik szörnyeteg, melytől a kocsi megborult. A férfi elordította magát a félelemtől, tarkója a becsapódástól vérezni kezdett. A lény hegyes csápjaival a férfi után kaparászott, amivel felsértette Allan lábát. A csápok különösek voltak, mint egy nyílvessző vége, hegyes, de bordázott a külső része, és olyan élesek voltak, mint egy konyhakés. A lény félig oldalára billentette a kocsit s az anyósülés ablakán át az első két csápjával próbálta elérni a férfit, aki eközben feszítővassal próbálta távol tartani magától. Allan az ajtót résnyire ki tudta nyitni, ami elégnek bizonyult, hogy kiférjen rajta. Ahogy a szörnyeteg rángatta a járművet, jó ütemben kiugrott az útra. A szörnyeteg bár észrevette, hogy a férfi már nincs a kocsiban ám csápjai beszorultak az utastérbe. Allan sántítva kezdett el rohanni az utcán. Peter, a szomszédja ekkor szaladt ki elé és intett.

– Az alagsorba gyorsan! – vetette oda neki.

– Az alagsor – motyogta magában Allan, gondolva ott majd megbújhatnak, amíg jön segítség.

Ám a következő pillanatban minden reménye odalett. Ahogy Peter megfordult, egy csáp csapott le rá, egyenesen a nyakába ékelődve.

Allan ekkor irányt váltott és megindult az első ház felé, a lába hasogatott a fájdalomtól, de ez cseppnyit sem érdekelte, csak a túlélés járt a fejében. Ahogy közeledett, rájött, hogy nem fogja időben elérni a bejáratot, a lények toporgása és különös hörgő hangja már mögötte hallatszódott így a földre zuhanva megadóan várta a halált. Ekkor puska dörrenése hangzott fel és éles sikítás. A lövések egymást követték hangosan, ritmusosan, mikor abbamaradt, Allan feltápászkodott. Mind a két szörnyeteg a földre hullva feküdt mozdulatlanul.

– Travis hadnagy – makogta a férfi a földről feltápászkodva. – Köszönöm!

– Nincs mit köszönnie! Az utamban voltak – mondta a férfi mogorván, majd az autójához sietett. – Csak induljon be ez a vacak...

Az indítás többszöri próbálkozás ellenére is sikertelen volt. Ahogy kiszállt a kocsiból, végignézett az úton, mintha egy vihar tombolta volna ki magát, csak nem por és levelek feküdtek el az úton, hanem emberek és testrészeik. Nem a szél zúgása hallatszódott, hanem minden irányból kiabálások, valamint a lények éles sivítása. Következő pillanatban a parkoló távolabbi pontjáról jött a hang majd egy lény ugrott fel a kocsik tetejére.

A hadnagy felkapta Winchesterét és amikor a bestia megindult felé meghúzta a ravaszt, három lövésre volt ideje ameddig a dög rávetette magát. A katona egy gyors bukfencet vetve kikerülte a támadást, majd ráfordult a lényre, mely célt tévesztve egy másik kocsinak csapódott. Ekkor kapta a következő két halálos lövést.

A hangra felfigyelt egy a közelükben lévő bestia is, ami megiramodott feléjük.

Travis lassan hátrálni kezdett majd megfordult és futásra intette Allant, közben a puskáját töltötte újra. Mivel a férfi lassú volt a lábsebe miatt, a szörnyeteg hamar utolérte. Bár a hadnagy időben rálőtt és eltalálta, mégis sikerült a csápjaival elérnie Allant, aki az ütéstől két métert is repülhetett. Eséskor a kezében szorított feszítővas elrepült mellőle. Hátán az ütés mély vágásnyomokat hagyott. Összeszedte minden erejét, hogy felálljon, ekkor érte a halálos csapás. Allan halk halálhörgését csak a Winchester hangja szakította félbe. De sajnos nem elégszer. A lény bár megsérült, még volt annyi ereje, hogy a fegyverét tárazó hadnagynak ugorjon, amitől az védekezés közben a hátára esett. Bár a földön volt, a csápokat így is sikerült a Winchesterrel ellöknie magától ameddig a lény ki nem ütötte a kezéből. A hadnagy nem volt fiatal, mégis egy gyors gurulással kimozdult a lény alól. Ahogy a férfi feltérdelt, a szörny alákapott két csápjával és egy közeli teherautónak nyomta őt. Ekkor éles sikításba és tombolásba kezdett, majd ellépett a hadnagytól. A lény nyakából Allan feszítővasa állt ki, amit Travis akkor vágott bele, amikor a dög a teherautónak nyomta a férfit. A szörnyeteg megrázta a fejét. A hadnagy látta rajta a szenvedést és a fájdalmat, miközben ő is zihált, de felkészült a következő támadásra, ami neki is vetette magát, ám nem volt ideje elérni őt, mert egy Jeep hirtelen az oldalába rohant. Öt métert is repülhetett a bestia, mielőtt holtan földre zuhant.

– Travis hadnagy! – szólalt meg Gregory őrmester a volán mögül. – Jól látom, az ott egy feszítővas?

IV

A vihar elillanóban van, lassan elvesznek a fájdalmas sikolyok, elnyeli a sötétség. A sötétség, amit a halál hozott magával. Nem tartott sokáig az egész őrület, az embereknek idejük sem volt reagálni az éjszaka történéseire. Egy óra sem telt el az első támadás óta, de a kétezer fős város teljesen kihalttá vált. Az utakra köd szállt és minden lecsendesedett. Mintha az egész csak egy rémálom lett volna. Egy gondolat járt most Jeremiah fejében, a családja… Úgy érezte, hogy most velük kellene lennie, nem egy kocsiban zötykölődve tehetetlenül. Vajon minden rendben van velük? Térerő híján csak remélni tud, kezei izzadtak az idegességtől. Olyannyira elveszett a gondolataiban, hogy észre sem vette Travis hadnagy kérdését.

– Tizedes, koncentráljon! Most nem kalandozhat el! Helyre tudta hozni azt a lámpát?

– Elnézést, igen uram!

– Mi a helyzet a nagyobb gépek vagy épületek áramellátásával?

– Nem tudom, sok mindentől függ, amint a bázisra beérünk, mindent megteszek, ami tőlem telik. Közben átfutott az agyán azoknak az embereknek a sorsa, akiket hátrahagytak a városban, de igyekezett megfeledkezni róluk, mivel tehetetlenek voltak fegyverek és erősítés nélkül.

– A bázis jól védett az ilyen hackertámadásoktól, valószínűleg már felkészültek lesznek. Mit gondol, honnan jöttek ezek a lények elő? Kik állhatnak a támadás mögött? – tette fel a kérdést Gregory.

– Fogalmam sincs, csak azt tudom, hogy ez egy tervezett, összehangolt akció volt, nekünk is óvatosabbnak kell lennünk, kapcsolja le a fényszórókat! – folytatta higgadtan a hadnagy. – Az áramot kiktatták valamilyen módon és ránk szabadították ezeket a lényeket. Ezek a dögök nem intelligensek, csupán ösztönösen támadnak. Valaki elengedte őket, hogy káoszt teremtsenek. A bázison is tudhatnak már a támadásokról és felkészülhettek. Amit viszont tudok, hogy visszamegyünk, felkapjuk a fegyvereinket, szerzünk erősítést és levadásszuk ezeket a mocskokat!

Ahogy viszont beértek a következő városba, ugyanazt találták, vérbe borult az egész település. Viszont a lényeknek immár semmi nyomuk nem volt.

– Jobb lesz, ha letérünk az útról. Nem lenne jó belefutni egy csapat szörnyetegbe felszerelés nélkül – adta ki a parancsot Travis hadnagy.

Gregory hallgatott a javaslatra és lehúzódott egy mellékútra, hogy onnan közelítsék meg a bázist. Bár így lassabban haladtak, a sötét miatt nehezen lehetett a jeepet biztonságosan vezetni. Két kilométer távolságra leállították a kocsit és gyalog folytatták az útjukat. A hadnagy óvatos ember volt. Feltűnt neki a csend a bázis felől, nem akart zajt csapni, így a többiek türelmesen figyeltek és követték. A bázis teljesen elhagyatottnak tűnt. Az őrmester a magasabb terepet javasolta, hogy jobban fel tudják mérni a helyet, mielőtt bemennének. Sötét volt, ami kapóra is jött nekik, hogy ne keltsenek feltűnést.

Mire elfoglalták a pozíciójukat, már tudták, hogy a félelmük beigazolódott.

– Túl nagy a csend... túl nagy! – súgta halkan Jeremiah, amire az őrmester bólintott és rámutatott a bázis megfigyelő tornyaira. Teljesen üresek voltak, a járőrök sincsenek a helyükön.

– A francba – mérgelődött a hadnagy, miközben a vadászpuskája távcsövén kiszúrt pár lényt a táboron belül.

– Hogy történhetett meg mindez? – méltatlankodott Jeremiah.

Gregory is kiszúrta a lényeket, bár a sötétben nehéz volt kivenni bármit, ellenben jó pár halottat is felfedezett.

– Nem értem, több százan voltak a bázison legalább, nem végezhettek mindenkivel – értetlenkedett Jeremiah.

– Gyorsak voltak és egyszerre jöttek elő – mondta higgadtan Travis hadnagy, majd rámutatott több, kisebb földhalmazra a bázis körül.

– Alulról a föld alól támadtak? Az feltűnt volna nekik! – jegyezte meg a tizedes. – Észre kellett volna venniünk, ha befúrnak a bázis alá.

– Igen, de tételezzük fel, hogy lassan haladtak, volt idejük kitervelni és végrehajtani a támadást. A kérdés akkor is fennáll. Miféle állatok ezek? Ki vagy kik képesek létrehozni ezeket? Honnan vannak ilyen sokan? Ez nagyon nem áll össze... – mondta feszülten Gregory.

– A kérdésekre lesz még időnk, elég nagy harc lehetett – mutatott a szörnyetegek tetemeire.

– Közelebb kell mennünk és megnézni maradtak-e túlélők – szakította félbe az őrmestert Travis.

– Azt hiszem, látok valamit a kaszárnya tetején – vágott a szavába Jeremiah, miközben hunyorítva nézett a távcsövébe. – Valami mozog az ablaknál – fejezte be, majd rádöbbenve gyorsan hozzátette –, uram – megfeledkezve hirtelen a protokollról.

– Valóban… Két alakot látok a tetőn, el kell valahogy jutnunk hozzájuk s meg kell tudni tőlük, mi történt. Fokozott figyelmet! – adta parancsba Travis hadnagy.

Majd leereszkedtek lassan a domboldalon, megközelítve a bázis bejáratát. Normál esetben esélyük sem lett volna bejutni, de mivel ismerték a helyet, így gond nélkül átjutottak a bázis falain. A nehezebb dolguk ezután akadt, eljutni a kaszárnyához. Bár nem volt messze a kerítéstől, tudták, óvatosnak kell lenniük. Ha egy lény is kiszúrja őket, akkor nem lesz idejük kimenekülni a bázisról, elnézve elesett bajtársaik holttesteit. Egyesével haladtak előre, fedezékről fedezékre, lassan elérve a kaszárnya bejáratát. Óvatosan megnyitva az ajtót, az őrmester belesett. Az épületben teljes sötétség honolt. Ahogy belépett, csak akkor vette észre, hogy lába alatt csúszik a padló és bele is akadt valamibe. Nem akarta tudni, mi lehetett az, de nem is erőltette a gondolatot, ezért az ajtót sem merte jobban kitárni. Nem kockáztathatta meg, hogy zajt csapjon. Ő ment előre, majd a hadnagy és végül Jeremiah lépett az épületbe, ami bár elég régi volt, de stabilan szolgálta ki a bázist, ellenben nem volt teljes betonozott alapzata. Eszméletlen bűz volt az egész szinten. Egyből balra a lépcsőhöz tartottak, a beszűrődő hold fénye nyújtott számukra egy kis világosságot, s ahogy a szemük jobban hozzászokott a sötétséghez, akkor vették észre, hogy mennyire váratlanul érhette az állomásozó katonákat a támadás. Sokan ágyuktól egy-két méterre sem juthattak. Az épület közepén egy lyuk tátongott a padlón. Itt hatoltak be. Mind tudták, hogy azok a lények valahol az alagút mélyén várakoznak, amitől még jobban elöntötte őket a szorongás. A felsőbb szint katonáit később érhették el ugyan, de fegyvereik híján, ami elzárva volt a fegyvertárban, esélyük sem volt az ellenállásra.

A három katona minden lépésüket kiszámolva, zajtalan osont fel a második és a harmadik emeletre. Ahol az öltöző felé vették az irányt. A csempézett padló jobban csúszott a cipőjükre tapadt vér miatt, ellenben időnként kicsit le is tapadt a talpuk, amitől a lépéseik zajosabbak voltak, mint szerették volna. A földön egy fej nélküli hulla terült el, mellette pedig egy szörnyeteg kifordult nyakkal. Az öltözőből egy kis raktárajtó nyílt, ahol a tisztítószereket és néhány váltás ágyneműt tartottak. De a raktárnak volt egy különlegessége, ugyanis onnan nyílt a tetőtéri ablak. Az ajtót eltorlaszolta a lény teste, amit a lehető leghalkabban igyekeztek elhúzni. Az őrmester abban reménykedett, hogy nem fog életre kelni, miközben félrepakolják.

Az ajtón belépve ott várta őket a két idegen, egyikük egy dobozon, másikuk a földön ülve. A három férfi meglepődött ugyan, de egy szót sem szólt, amíg az ajtót be nem zárták maguk mögött.

Ekkor szólalt meg halkan a nő és bemutatkozott.

– Taylor és Ryan tizedes a kanadai fegyveres erők osztagától – majd hanyagul szalutált.

A mellette ülő férfi, ha lehet, még hanyagabbul intett feléjük. Kimerültnek tűntek és csapzottnak. Mindkettejük gyakorlóruhában volt.

– Láttuk beosonni magukat felülről, ezért is másztunk be – folytatta a nő.

– Travis hadnagy – viszonozta a köszöntést. – Mégis mi a talpas lófasz történt itt?

– Nem tudjuk mi sem a teljes történetet. Kiküldetésben voltunk a bázison, majd elkülönítettek minket fegyelemsértésért egy zárkába, amikor egyszer csak elsötétült minden. Egy perc sem telhetett el és megmozdult a talaj alattunk, mindenfelől robajlást, valamint furcsa hangokat hallottunk. Majd lövések dördültek, egyik a másik után és... – a nő mély levegőt vett, kezeit összekulcsolta, hogy elrejtse a remegését. – Aztán csak a halál hangjai jöttek, az egyik tizedes, ha jól emlékszem, Emmet berohant a fogdába, kinyitotta a cellánkat és vele együtt távoztunk. Nem volt hova mennünk. Több százan is lehettek ezek a dögök. Egyenesen ide menekültünk, de mindenhol ott voltak. Valahogy itt kötöttünk ki végül a nagy rohanásban.

– És ez az Emmet? – kérdezte az őrmester.

Ekkor szólalt meg a mellette ülő férfi higgadt és kimért hangon.

– Fejvesztve menekült – majd vágott egy furcsa mosolyt és mélyen az őrmester szemébe nézett.

– Ah, fogd már be, Ryan – szólt rá a nő. –- Esélye sem volt, nekünk sem, lényegében csak a vak szerencse miatt vagyunk még életben.

– Akadhatnak még más túlélők is a bázison? – tette fel a kérdést Gregory.

– Miután elcsendesült a környék, kimásztunk a tetőre, valamiféle kiút után kutakodva, pár órája már vizsgáljuk a helyet, de mozgást a dögökön és magukon kívül nem tapasztaltunk – válaszolt Taylor.

– Szükségünk lesz fegyverekre, felszerelésre és követjük utána a protokollt – jelentette ki a hadnagy. – A fegyvertár a bázis keleti oldalán van, a kerítés mentén közelítjük meg. Senki sem szólal meg, amíg parancsot nem adok.

Jeremiah-t megnyugvással töltötte el Travis hadnagy határozottsága, furcsa módon lehiggadt tőle, pedig épp egy szörnyfészek közepén, saját katonatársai hullái között kell keresztülvergődnie.

Mindannyian helyeseltek és felkészültek a feladatra. Tapintható volt a feszültség, ahogy az ajtón kiléptek, tudták, hogy az egyetlen esélyük az, ha követik a parancsot és észrevétlenek maradnak. Lassan, egyesével hagyták el az épületet, tartva a három lépés távolságot. A bázison időnként felhangzó sikítások jelezték az ott maradó lények pozícióját, amit jól ki is tudtak használni, hogy elkerüljék őket. Kommunikálnak, futott át Gregory őrmester agyán a gondolat. Lassan megközelítették a kerítést, igyekeztek minden fedezéket kihasználni és a hold által megvilágított területeket elkerülni. Elöl Gregory mutatta az utat Jeremiah-val, lemaradva pár méterre tőlük Ryan, majd tartva a távolságot Taylor és a hadnagy zárta a sort. Egyre közelebb jutottak a fegyvertár bejáratához, amikor egy éles sikoltás közvetlenül Ryan mellett hangzott fel. A férfi egy másodpercet sem hezitált, zajtalanul egy közeli katonai furgon platójára vetette magát. Hideg futott át a hátán, érezte, ahogy az adrenalintól felment a pulzusa és szívét a torkában érezte. A szörnyeteg topogásából nagyjából meg tudta állapítani, merre is lehet. A kétfelé szakadt csapat lélegzet-visszafojtva figyelte a jelenetet. A hadnagy és Taylor lassan visszavonult egy másik furgon mögé, amíg Jeremiah és az őrmester egy épület takarásából figyelte az eseményeket. Ryan lassan felnézett a platóról és látta, ahogy a szörnyeteg egy katona hullájából lakmározott, várnia kell. Az őrmester és a hadnagy két oldalról figyelték a fegyverükkel a lényt. Tudták, hogy nincs sok esélyük, ha meghúzzák a ravaszt. Így ők is tehetetlenül vártak. Kis idő múlva távolabbról hallották egy másik lény üvöltését. A jármű mellett lévő megmozdult és elindult a hang irányába. Amint a szörnyeteg eltávolodott a furgontól, Ryan leugrott, átfutott az őrmesterékhez és egy megkönnyebbült mosollyal és kacsintással üdvözölte őket. A többiek is hamarosan követték a tizedest, majd az egyik épület mellett álltak meg egy pillanatra, hogy felmérjék a helyzetet.

A fegyverraktár ajtaja nyitva volt. Előtte a földön több katona is feküdt vérbe fagyva, úgy tűnt a fegyvereiket sem sikerült megszerezniük. Egyesével indultak útnak. Először az őrmester ment az ajtóhoz, majd mikor odaért, intett a többieknek, hogy várjanak s kis időre eltűnt az ajtó mögött. Hamarosan visszatért s jelezett a többieknek, hogy tiszta a terep.

Megfontoltan, kettesével szaladtak át az épülethez, majd becsukták maguk mögött az ajtót.

– Sötétítsenek be teljesen! – adta ki a parancsot Travis. – Jeremiah, a zseblámpát!

A tizedes elővette zubbonyából a lámpáját, és egy pólódarabbal tompítva erejét, végig a földnek szegezte. A szűrt fény haloványan világította be a szobát. Nem volt erős, de pont elég ahhoz hogy az adminisztrációs pulton keresztül láthatóvá váljék a raktár ajtaja. Az ajtó vastag fémrácsokból állt és belülről halk csoszogásra lettek figyelmesek. Amikor az őrmester az ajtóhoz ért, hogy óvatosan belessen, egy katona ugrott elő és egyenesen az arcának szegezte az automata fegyverét.

A férfi arcán folyt a verejték, de kezei stabilak voltak, meg se rezzentek.

– Ha meghúzod a ravaszt... mind meghalunk – nyugtatta a férfit Gregory.

– Így is, úgy is mind meghalunk – kapta válaszul vissza az őrült kifejezéstelen arcú raktárostól.

– De van, aki előbb fog meghalni, mint mások – válaszolta higgadtan Jeremiah már az őrmester mellett állva, coltját a benti férfi felé szegezve, aki szemeit ezúttal már Jeremiah felé fordította.

– Mi a neve és fokozata? – kérdezte az őrmester. A férfi kétségbeesve próbált válaszolni, de nem jött ki száján a válasz, csak a fejében fogalmazódott meg, de tudta, az a válasz a vesztét is okozhatja.

– Elég lesz ebből! – szólalt meg hátulról a hadnagy erősebb hangon, amitől mindenki megfagyott hirtelen. Tudták, ha túl nagy zajt csapnak, az oda csalhatja a lényeket.

– Nyissa ki azt az átkozott ajtót, mert ha nem, esélye sem lesz a következő szavát kimondani – nézett Jeremiah-ra, aki coltjával egyenesen a férfi szemei közé célzott.

– Re..ndb..een. Egyezett bele végül a benti férfi, miközben leeresztette a fegyverét és a zsebéből elővéve a kulcsot, elfordította a zár reteszét. Az ajtó lassan halk nyikorgással tárult ki. Jeremiah egy percre se engedte le a coltját, amíg az őrmester be nem lépett és ki nem tépte dühösen a benti férfi kezéből a fegyverét.

– Vannak, akik előbb, mint utóbb? – nézett vissza kérdően Jeremiah-ra, aki kínjában zavartan húzta félre a száját.

Közben Ryan az ujjaival széthúzta óvatosan a reluxát, hogy kinézzen, nem figyelt-e fel semmi az előző hangoskodásra, majd Taylorra nézett és bólintott neki, jelezve, hogy biztonságban vannak.

A hadnagy ledobott több málhatáskát a földre, majd elővett magának is egyet és elkezdte feltölteni lőszerrel.

– Mindenki két extra fegyvert pakol a táskájába. Ezenfelül amennyi lőszert csak el tud hozni. Egy aktív és egy passzív fegyver legyen kéznél.

Jeremiah levett hat extra zseblámpát, majd körbeadta, mondván, majd megjavítja, ha kiértek a bázisról. A benti férfi egyhelyben állva figyelte az eseményeket, amíg az őrmester hozzá is odavágott egy málhát.

– Ha bármi hülyeségen jár az eszed, nem fogok habozni egy percet sem – biztosította a férfit, miközben fegyvertáskát illesztett a combjára.

Amikor elkészültek, megálltak az ajtó előtt, egymásra néztek, majd Jeremiah lekapcsolta zseblámpáját. Először gondosan szétnézve Ryan lépett ki az ajtón, az első fedezékig rohanva, majd az őrmester követte, középen az idegen férfi, Jerry és Taylor, végül pedig a hadnagy hagyta el az épületet. A visszavezető úton lassabban haladtak a pluszsúly miatt, de magabiztosabban is mozogtak fegyvereiknek köszönhetően. A bázisról kiérve sem hagyott alább a figyelem. Amint biztonságos terepre értek, az őrmester átvette a vezetést a Jeep felé tartva. Minél jobban eltávolodtak a bázistól, tempójukon növelve, erőltetett menetben haladtak. Miután elérték azt, felpakolták a cuccokat, Gregory beült a volán mögé, a hadnagy mellé, a többiek pedig hátul, szűkösen ugyan, de kis rendezkedés után mindannyian beszálltak.

Harmadik fejezet

I

„Csak még egy utolsó lövés.”

Kezdett hajnalodni, az utak kihaltak voltak, de ahogy távolodtak a katonai bázistól, minden nyugodtabbá vált. Egy erdei ösvényen haladtak észak felé, követve a bázis elesésének protokoll-forgatókönyvét. Eljutni minden egységnek a hozzá legközelebb álló műveleti bázisra. Ezek a bázisok mélyen a föld alatt találhatóak, jól védett, lebetonozott gyülekezési pontok, külön kommunikációs és felderítő rendszerrel. Időnként terepgyakorlatokat végeznek ezeken a helyeken, különböző támadásokat szimulálva. A katonai egységeknek itt kell elsődlegesen összegyűlni nagyobb veszély esetén. Ezúttal viszont nincs gyakorlat, sem szimuláció. Az idő lassan telt az utazás alatt, a hat katona fáradtan próbálta visszaidézni az eseményeket és a szürreális éjszakát, amin keresztülmentek. Időközben kiderült, hogy a fegyverraktárost Olivernek hívják, igen zavart és ideges természet, ezért egy gyorskötözővel a kocsi oldalához bilincselték. A férfi egy percre ellenkezni akart, de az őrmester hamar elvette a kedvét és engedelmeskedett. Legszívesebben Gregory ott helyben pofán vágta volna, de a hadnagy közbeszólt. Ellenben mindenki rajta tartotta fél szemét. Jeremiah nem tudta leplezni a felesége és fia iránti aggódását.

– Ki vele, miért voltatok fogdában, mi volt a fegyelemsértés oka? – kérdezte Jeremiah Ryanre nézve.

– Öhm, azt hiszem... mert Taylor nekiugrott az egyik őrmesternek – mondta meggyőződés teli hanggal, miközben a kocsi hátuljából bambulta a távolodó fákat.

Ekkor Taylor úgy bokán rúgta, hogy azt még leszálláskor is érezni fogja.

– Igaz ez? – kérdezte a nőt Travis hadnagy.

– Nem uram… Igen uram. De ez a baromarc tehet róla!

– Csakugyan?

– Az őrmester hamar kiszúrta magának ezt az idiótát, mert egy nap alatt háromszor is felidegesítette. Megkérdezte tőle, miért ilyen gyűrött a zubbonya, mire Ryan tizedes azt válaszolta, kérdezze meg a feleségét. Erre az őrmester behúzott neki egyet, amit nem nézhettem tétlenül. Uram!

– Á, akkor ezért ütött meg – mondta Ryan.

Ekkor Taylor középső ujjával reagált társa reakciójára, aki ettől csak még alattomosabban mosolygott.

– Uram, a Huhgton-tavi bázis felé tartunk igaz? – érdeklődött bátortalanul Jeremiah tizedes.

– Igen, az elsődleges küldetésünk, hogy mihamarabb odaérjünk és információt szerezzünk a ma éjszakai eseményekről.

– Az elsődleges célunk melett esetleg útba ejthetnénk Mariont? – érdeklődött Jeremiah bátorságot véve.

– Útba esik, de el akarjuk kerülni a nagyobb városokat, rizikós kitérőnek tűnik. Miért is kellene nekünk veszélyeztetni az utunkat?

– A... feleségemet és a fiamat Marionba küldtem az anyjáékhoz indulás előtt.

Egy pillanatra feszült csend lett, amit a férfi sokkal hosszabbnak érezhetett.

– Végül is, legalább felmérnénk a terepet, meddig juthattak el ezek a lények, uram – reagált elmerengve a kormány mögött Gregory őrmester.

– Legyen, de nem időzünk egy percnél se tovább! Ha egy túlméretezett csápos rovart is meglátok, azonnal visszafordulunk!

A választól kicsit megnyugodott Jeremiah, ám hamar ráeszmélt, hogy amit eddig csak remélt, hamarosan a visszájára fordulhat.

II

Ahogy a Jeep megközelítette Mariont, az utasai egészen elképedve figyelték az ébredező város nyugalmát. Mintha semmi sem történt volna. Az utcán egy kóbor kutyán kívül semmi sem tartózkodott. A nap felkelő fényei enyhén verődtek vissza a boltok kirakatáról. Az újságárus épp a standját igazgatta az egyik sarkon és furcsa tekintettel figyelte a szedett-vedett csapatot a zsúfolt járműben. Hajnali öt óra lehetett. Itt jele sem volt az elmúlt éjszaka eseményeinek. Travis hadnagy útbaigazítást kért a rendőrséghez, tudta, mihamarabb ki kell üríteni a várost és északra vezetni a lakóit.

A többiek is kicsit nyugodtabbak lettek, amint természetes közegben érezték magukat. De mélyen bennük lappangott a szorongás is. Ki tudja, mikor érnek ide ezek a lények.

A rendőrséghez érve Jeremiah-t és Gregory őrmestert kivéve mindenki kiszállt a járműből.

– Negyed órát kapnak, hogy visszaérjenek! – adta ki a parancsot az őrmesternek, majd besietett az épületbe.

A tizedes útmutatását követve alig három perc alatt elérték az úti céljukat.

Jeremiah kipattanva a kocsiból egyenesen egy épület bejáratához sietett. Gondos vörös, téglaépület, pár kaspóval a lépcső korlátján. Rendezett és tisztán tartott, látszott hogy odafigyeltek a lakói a házikóra.

Az őrmester a kocsiból kiszállva a motorháztetőnek dőlve várta az indulást.

Ahogy a tizedes megnyomta a csengőt, a kirohanó felesége kapkodva ölelte át a férfit.

– Nagyon megijesztettél, voltunk a rendőrségen, de nem tudtak mondani semmit – zihált a nő miközben a férfira nézett. A háttérből a férfi apósa sétált az ajtóhoz.

– Nyugodj meg, minden rendben van! – ölelte magához a feleségét, miközben apósára, Thomasra nézett. – A vadászkunyhó még rendben van?

– A férfi nyugodtan, de érdeklődve bólintott.

– Nincs sok időm, jobb lenne, ha most mind kimennétek és ott maradnátok, amíg elcsendesülnek a dolgok – folytatta nyugtalanul. – A várost hamarosan kiürítik és északra küldik az embereket. Szedjetek össze mihamarabb mindent, vigyetek ételt és vadászfelszerelést.

Dennis próbálta megérteni az eseményeket, egy percet sem aludt, mióta a férjével szétváltak.

– De... te nem jössz?

– Úgy látom, a férjednek most fontosabb dolga akadt, kedvesem – jegyezte meg Thomas, Jeremiah mögé, a katonai jeepre tekintve.

– Amint tudok, jelentkezem. De egyelőre nem mehetek. El kell mennem az elsődleges műveleti bázisra – nézett apósára. A férfi pontosan tudta, mit jelentett ez a mondat és zavartan, de helyeslően bólintott.

– Összepakolunk mihamarabb és a kiürítés előtt elhagyjuk a várost – nyugtatta meg Jeremiah-t.

– Jövök, ahogy tudok, drágám, de most mennem kell! – majd egy csókot adott a nő homlokára.

Ahogy a férfi hátrébb lépett, apósa szelíden felküldte Dennist beszélni az anyjával, aki unokájára vigyáz és megkérte segítsen összepakolni a cuccaikat.

– Mégis, mi a fene történik? – suttogta, kérdőn a férfi.

– Nem tudom elmagyarázni, de nagy a baj. Vigyétek a rádiót! Amint lesz időm, mindent elmondok. Ha bármi gyanúsat észleltek az úton, haladéktalanul gyertek a bázisra!

Thomas bólintott és útjára engedte a vejét. – Vigyázz magadra és jelentkezz!

Jeremiah, ahogy lesietett a lépcsőn, odabólintott az őrmesternek, aki beüllt a volán mögé. Jeremi egy utolsó bólintást még eleresztett Thomas felé. Tudta, hogy bízhat a férfiban és vigyázni fog a családjára.

Időben érkeztek vissza a rendőrséghez, a hadnagy és társaik épp az ajtón léptek ki és egyenesen a járműhöz indultak.

Ahogy beszálltak, hirtelen hangos vészkürt szólalt meg, jelezve a városka lakóinak a kiürítést.

III

Az elsődleges műveleti bázis a Huhgton-tótól másfél kilométernyire helyezkedett el, körbezárt drótkerítéssel és egy portával a bejáratnál. A létesítmény egy mesterséges dombból nyílt, tetejét fű borította, bejárata hét méter széles, tíz méter magas acélajtó, így katonai járművek tárolására is alkalmas volt. A bázis mögötti sík terepen egy helikopterleszálló helyezkedett el, rajta egy EC725 csapatszállító helikopter. Mögötte két oldalról magaslesen egy-egy őr pásztázta a környéket folyamatos készenlétben. A bázison átlagosan két tucat embernél nem tartózkodott több, kivéve gyakorlatok esetén. A létesítmény teljes befogadóképessége háromszázötven fő, de ilyenre ritkán került sor.

A főhadiszállás fémkapuja ezúttal viszont nyitva várta az érkezőket, valamint kihelyezett gépágyúkkal készültek a hívatlan vendégek üdvözlésére.

A portán lévő Jackson tizedes épp a felszerelését ellenőrizte, amikor messziről megpillantotta a bázis felé tartó járművet.

Rádión jelezte az idegenek érkezését, majd kilépett az őrposztról és a sorompó elé állt, kezét pedig a fegyvertáskájára helyezte. A jármű lassított és a fiatal katona előtt megállt.

– Leengedheti a fegyvert, tizedes – szólalt meg a sofőr, majd kinyújtotta igazolványát az ablakon.

Jackson elvette majd leellenőrizte gyorsan. A fiatalemberen látszott, hogy ideges. Alig huszonhárom éves, tapasztalatlan, ezért alapos akart lenni.

– Siessen már, nem érünk rá, a világ lángokban, maga meg itt téblábol – szólalt meg hátulról Ryan tizedes morcosan, majd Jeremiah-ra pillantott rákacsintva, aki szemöldökét felhúzva jelezte nemtetszését.

– Igen uram! – szólt vissza udvariasan. – Ma nagy káosz van, az egész bázis készenlétben áll. Alaposnak kell lennünk – folytatta határozottan az újonc, akinek sejtelme sem volt arról, hogy rossz embernek jelentett.

– Hány egység érkezett már meg? – kérdezte türelmetlenül Travis hadnagy.

– Maguk az elsők… – válaszolt vissza bizonytalanul, végignézve a leharcolt csapaton.

– A fenébe is. Ki vezeti most a bázist?

– Owen ezredes, uram! Máris átengedem magukat.

A sorompó felemelkedett és a Jeep végighaladt az úton az épület bejáratáig.

– Ismeri az ezredest? – tette fel a kérdést a hadnagynak Gregory őrmester.

– Tapasztalt vezető, több háborút is megjárt már. Ő majd eligazít, mi a fene folyik itt.

A gépágyúknál őrt álló katonák végig figyelték a behaladó járművet, amit egészen a bázis aulájáig vezetett az őrmester, majd baloldalt leparkolt.

– Végre egy ismerős arc, hadnagy! – szólította meg Owen ezredes a leparkoló autó utasát, miközben egy általa feleslegesnek ítélt jegyzőkönyvet írt alá.

Travis hadnagy a járműből kiszállva szalutált, ahogy az utasok nagy része is követve példáját, Ryan tizedest kivéve, aki sajgó bokájával volt leginkább elfoglalva.

– Hagyjuk az előírásokat, hadnagy! Mi a fene történt? Mik ezek a támadások? Jelentsen!

– Bárcsak teljes választ tudnék adni a kérdéseire, uram. Mi is válaszok reményében jöttünk. A kocsihoz kötözött tisztet őrizetbe vettük, ki kell kikérdezni. Alapos a gyanú, hogy elzárta magát a főhadiszállás fegyverraktárába és ezért a bázison állomásozó katonák nem tudtak hozzáférni a felszerelésükhöz a támadás idején. Próbáltuk kihúzni belőle, amit lehet, de nem hajlandó beszélni.

A férfi mozdulatlanul ült, fel sem nézett a vádak hallatán, magában dünnyögöt valamit.

Az ezredes bólintott a mellette álló tisztnek, majd megvetéssel nézett Oliver tizedesre és megparancsolta a férfi őrizetbe helyezését.

– Kövessenek! – adta ki a parancsot Owen. – Két drónunk pásztázza végig az eget – folytatta sietősen haladva a műveleti szoba felé. – Az első drónunk hétszáz méter alatt felmondta szolgálatot Rockford felett, valami kisülés lehetett. A másik két drón folyamatosan szerzi az információkat ezer méter magasságból, az egyik Detroit, a másik Chicago felett, mindkét város elveszett – fejezte be a mondanivalóját, ahogy az ajtóhoz értek. Az utolsó mondatnál egy pillanat alatt megfagyott a levegő.

Az aula felső szintje volt az adminisztrációs részleg, üvegfallal elkerítve, regisztrációs számmal ellátott rendszerrel. Bárki bármilyen ügyet szeretett volna intézni, akár újonc, akár valamilyen szerszám kikérésével kapcsolatosan, itt nyújthatta be a kérvényt és csak reménykedhetett, hogy az adott ügyintézőnek jó napja van és segítőkész lesz.

Az alsó szinten helyezkedett el a raktár, mellyel átellenben szemben a gyengélkedő, a kettő között pedig egy folyosó, mely többek között a kantinba vezetett, ami egy étkezdével és az abból nyíló folyosókkal adta meg a szint belső terét. Az öltöző és az edzőterem mélyebben, valamint a vele párhuzamosan másik folyosóról a hat-nyolc személyes szállások közelíthetők meg, illetve az épület legmélyebb pontjának két ajtaja rejtette a fogdát, valamint a gépházat.

Az étkezde jobb oldaláról nyíló átjáró egy lezárt ajtót rejtett, ami mögött egy lépcsőházból egyenesen a megfigyelőszobába és a mellette lévő műveleti szobába lehetett feljutni.

Ahogy beléptek az ajtón, több monitoron is Chicagóról rögzített képek jelentek meg. A videók nagy része éjszakai felvétel volt, de a leghátborzongatóbb az az élő felvétel volt, amin a szürkületben elterülő csendes várost lehetett látni. Nem volt mozgás, legalábbis nem az általános mozgás. Az utcákon elvétve látható volt egy-egy csapat szörnyeteg, melyek valószínűleg a túlélők után kutattak.

– Mi a… – jegyezte meg döbbenten Taylor, miközben társai is lefagyva nézték az élő adást.

– Éjfél után kaptunk egy hívást Carter hadnagytól, hogy valami megtámadta Detroit városát és haladéktalanul küldjünk erősítést. Próbálta elérni a michigani légierő bázisát is, de a vonal nem élt. Ekkor hívott minket és kiküldtük a drónokat. Sajnos nem sokkal azután hogy hívott, megszakadt a vonal. Majd igyekeztünk felvenni a kontaktot az összes katonai bázissal, már akiket sikerült elérnünk… mindenhol ugyanezt jelentették. Éjfél körül elszabadult a pokol az összes államban. Egész Amerikát lerohanták. Az információk hideg zuhanyként érték a csapatot, összezavarodva, kérdően néztek egymásra.

– Épp üléseznek a megmaradt katonai vezetők – folytatta Owen ezredes. – A Fehér Házat nem tudtuk egyelőre elérni, de teljes a káosz, mikor jelentették, hogy megérkeztek, kijöttem maguk elé, megtudni, amit lehet. – Egy pillanatra csendben maradt, majd szörnyülködve fejezte be: –Drónokon néztük végig tehetetlenül, ahogy ezek a lények végigrohannak az utcákon és akit elérnek, kivégeznek. Az első kitörési pontjuk a rendvédelmi körzetek voltak, rendőrség, katonaság.

Tudatosan választották a város védekezése szempontjából legfontosabb létesítményeit – mutatott az egyik monitoron lévő bázis képeire, melyet belül és kívül is különös feltört aszfalt- s földhalmok tucatjai árasztottak el.

– Uram, Kanadáról van információ? – kérdezte Taylor idegesen, miközben a monitort figyelte.

– Nincsenek információink egyelőre. A kommunikációnk nagy része odalett, csak a közelebbi bázisokról tudtunk információt szerezni eddig, azt is csak vezetékes rendszeren.

– Carter felől tudunk valamit? – tette fel a kérdést Travis hadnagy.

– Azóta nem hallottunk felőle, de szívós egy katona az, nem féltem. Mégis, mik ezek a lények? – kérdezett vissza Owen ezredes.

– Ez a jó kérdés! A föld alól jöttek elő. A bázison több alagutat is felfedeztünk. De ezek a lények csupán katonák. Valaki irányítja őket. Ezek szerint hirtelen, az éj leple alatt egyszerre jöttek elő mindenhol, vérszomjasak, de nem túl intelligensek. Párral sikerült végeznem, de a bőrük keményebbnek tűnik, ezért több lövést is elbírnak – jelentette le Travis.

– A fenébe is! Hogy lehetséges ez? Ki küldte ezeket ránk, Oroszország? Kína? Drónokon néztük végig, ahogy detroiti rendőrök és katonák harcoltak, esélyük sem volt. Rengeteg túlélő lehet, akik így bent ragadtak, esélytelenekké váltak. Folyamatosan küldjük ki az egységeket, hogy akiket még nem rohantak le, segítsék a túlélők kimenekítését és vészriadót rendeltünk el.

– Uram! Egy újabb jármű érkezik be – szólt oda az egyik rádiós az ezredesnek.

A teljes csapat visszasietett az aulához, várva a beérkező egységet.

Egy teherautó jelent meg a bázis bejárata felé tartva, platóján többen is ültek, majd az ezredes mellet megállt.

– Carter hadnagy!

– Uram... Hoztam egy kis ajándékot magának! – majd hátrabiccentett a platóra, aztán üdvözölte Travist. – Szükségünk lenne orvosra.

A raktérben négy katona helyezkedett el, az egyikük csúnya sérüléssel az oldalán. Illetve volt egy halott lény is a járművön.

– Igazi mészárszék volt Detroitban – folytatta miközben elhagyta a járművet. – Egy ideig fel tudtuk tartani őket, hogy a civilek el tudjanak menekülni, de túl sokan voltak. Hamar kifogytunk a munícióból. Jó pár emberünk odaveszett, így visszavonulót kellett elrendelnem, mi is épp csak kijutottunk a városból – mesélte Carter hadnagy miközben sérült társukat segítették le a platóról és letették a földre.

– Haladéktalanul össze kell szednünk, akik maradtak és visszafoglalni a városainkat – mondta az ezredes.

– Amit tudunk, megteszünk, uram, de kelleni fog felszerelés, tankok, repülők, minden, amink csak van.

Az ezredes egy pillanatig elgondolkozott és a lényt bámulta közben.

– Összeszedjük, amit tudunk, de maguknak más feladatom lenne. Tudom, fáradtak, de mihamarabb szükségem lesz egy biológusra, állatszakértőre vagy bárkire, aki meg tudja mondani mik ezek a szörnyetegek és mivel állunk szemben!

– Uram! Ismerek egyet – szólalt Donovan felállva sérült társa mellől, akihez épp odaért az orvos. – A nővérem az állami egyetem biológiatudományi karának oktatója. Igazi könyvbúvár, ha valaki, akkor ő meg tudná fejteni, mivel van dolgunk.

– Remek!

– Egy gond van ezzel, uram! – hallgatott el egy pillanatra. – Bármit megtennék, hogy itt lehessen most, de – bizonytalanodott el a katona – Detroitban ragadt.

– A fenébe már! Jó hírrel nem tudnának szolgálni?

– A nővérem a campuson lakik, elég sokan meglapulhattak és várhatják a kimenekítést, amikor befutott az első támadás, felhívott, bár megszakadt vonal, de azt el tudtam neki mondani, hogy húzza meg magát a laborban. Pontosan tudom, hol van most, uram!

– Rendben! Kihozzuk őt! – vágta rá egy pillanat gondolkodás után Carter hadnagy határozottan. – Előtte fel kell tankolnunk munícióval. Hány katonával számolhatunk? – nézett kérdően az ezredesre.

– Nézzék, uraim, bárcsak több emberrel tudnék szolgálni, de maguk az elsők, akik beértek a bázisra. Nem tudom, mikor érkezhet több egység. Félek, sokan magukat és a családjukat mentik ki elsősorban. Nem tudok nélkülözni embereket, így is kevesen vagyunk. Ha ez a bázis elesik, akkor vége a kommunikációs vonalnak, mely által utat nyitunk az északi part felé ezeknek a lényeknek. Jelenleg most mindenkit oda kell terelünk. Az idő pedig szorít!

– Nem kell sok ember – szólt közbe Travis hadnagy. – Egy sima kimenekítési akció. Gyorsan ki és be, már ha az ezredes engedélyezi, hogy elvigyük a vasmadarat.

– Engedélyezem! – vágta rá pillanatnyi hezitálás után.

– Akkor magukkal tartunk – jelentette ki Travis. – Gyors akciónak kell lenni, bemegyünk, biztosítjuk a helyszínt, megkeressük a nővérét és kijövünk.

Carter hátranézett és odafütyült az embereinek, akik hamarosan csatlakoztak hozzájuk.

– Lucas, maga pilóta, ha jól hallottam – nézett hátra a legközelebb eső katonára.

– Az volnék, uram! – válaszolt kissé megszeppenve.

Mindeközben Eric és Andy is felzárkózott. Eric sántikált, megrándult a bokája menekülés közben. A nőnek pedig az arca volt bedagadva és elszíneződve.

– Akkor maga elboldogul a csapatszállítóval, igaz?

– Természetesen, uram!

– A többiek szedjék össze a felszerelésüket, visszamegyünk Detroitba! – adta ki a parancsot végül Carter hadnagy, bólintva régi barátjára, Travisre.

IV

Ahogy közeledtek a város felé, egyre több embert lehetett látni szétszórtan az utak mentén. Ők voltak a „szerencsés” túlélők, akiknek időben sikerült Detroitot elhagyniuk. Voltak, akik gyerekkel a kezükben, sérülten, kis csoportokban egymást támogatva távolodtak a szörnyűségektől.

Megdöbbentő látványt nyújtottak. Az érzés, ami ezekben az emberekben kavargott, leírhatatlan lehetett. Sokak vesztették el mindenüket egy éjszaka alatt, rokonokat, barátokat, szeretteiket. Az egész életüket. Valahogy nem így képzelték el a világvégét. Megtörten haladtak és igyekeztek magukat biztonságban tudni. Lucas, a helikopter pilótája kihangosítva északra irányította az embereket. Ennél többet ők sem tudtak tenni értük. Amikor megközelítették a várost, mindannyiuk elszörnyedve tapasztalta a pusztítást. Egy éjszaka elég volt, hogy egy ekkora várost kihalttá tegyenek. Taylor tizedes a kezeit tördelte idegességében, míg Jeremiah a lábával dobolt időnként, aminek szemlátomást senki sem örült, de egy szót se szóltak. Mindannyian tudták, hogy lehet ez az utolsó küldetésük.

Detroit belvárosában tűz csapott fel, aminek következtében sűrű füstfelhő lepte el az utcákat. A belváros felé tartva egyre bizarabb kép tárult eléjük. Ami az egészet szürreálissá tette, az a csend, a lények visszavonultak az odújukba. A város tele volt földhalmokkal, melyek jelezték, honnan jöttek elő. A campus a főút mellet volt. A helikopter érkezése biztosan hamar odacsalja majd a dögöket, ötlött fel a gondolat Carter hadnagyban.

– Eric, maga a helikopterből fedezi a csapatot, a sérülése csak lassítana minket. Donovan maga megy előre, mutatja az utat a laborhoz. A szemközti épület tetején kiteszünk, Travis! Onnan belátod majd a biológiai szak főbejáratát. Válassz magad mellé valakit. – Travis bólintott, majd Taylorra nézett, aki megkönnyebbülve jelzett vissza. Nem szívesen ment volna be az épületbe – Rendben, a többiek velünk tartanak. Gregory őrmester végzett egy gyors ellenőrzést a fegyverén és felkészült a bevetésre.

Taylor és a hadnagy leereszkedett a főépületre, felvették a pozíciójukat, majd a földi egység is gyorsan landolt, a helikopter pedig egy közeli épületen helyezkedett el a főutca túloldalán. Ahogy a földi egység leért, Donovan a biológiai tanszék ajtaján tört előre, a többiek, Carter hadnagy, Gregory őrmester, Andy, Jeremiah és Ryan tizedes sietve követték kettesével, igyekeztek zajtalanul előrehaladni, minden másodperc számít. Folyosót folyosó követett, a fegyverre szerelt zseblámpák fényei időnként egy-egy sötétebb sarkot vizslattak. Mindenki feszült figyelemmel, tartva az alakzatot ment végig az épület laborjáig. Tudták, nem hibázhatnak, bármennyire is rettegnek az ismeretlentől. Andy úgy érezte, hogy a szíve hamarabb adja fel a szolgálatot, minthogy ellenségbe ütközzenek, míg Jeremiah minduntalan igyekezett törölni a homlokán lefolyó izzadságcseppeket. A labor ajtajához érve a kis ablakon beszűrődő fény végigpásztázta termet. Mielőtt azonban az ajtó kinyílt volna, az egyik asztal mögül bátortalanul előlépett egy nő. Donovan felismerve testvérét, sietve, de a lehető leghalkabban benyitott. Megkönnyebbülve indult el a nővéréhez, aki remegve ugrott a férfi nyakába.

– Nincs semmi baj – súgta halkan Donovan Ellennek. – Itt vagyok, most már minden rendben lesz! Ekkor mozgolódás és halk susorgás támadt a teremben. A bent lévő katonák fegyvereiket felkapva keresték a zaj forrását.

– NE! – hangzott el halk, de erős kérés Ellentől, egyik kezével az osztag felé mutatott, másikkal Donovant ölelte.

A csapat lassan elkezdte leereszteni a fegyverét, ahogy felismerték a sötétségből kirajzolódó emberek alakjait.

– A fenébe is! – suttogta Carter hadnagy, miközben Andyre nézett, jelezve neki, hogy csukja be az ajtót.

– Tizenketten vagyunk, a legtöbben a diákjaim – jelentette ki a nő, miközben Donovanhez lépett Benjamin, Ellen férje.

– Jó látni! – majd átölelte a sógorát.

– Mégis mi a franc lesz most, hadnagy? – kérdezte Andy. – Ennyi embert nem fog elbírni az a gép.

Ekkor egy messzebbről jövő sivítás szakította meg a nőt, egyúttal lezárva a kérdést.

– Mozgolódás támadt idekint – szólalt meg Travis hadnagy a rádión, tetőről figyelve a belső udvart.

Az udvaron lévő kis park közepén egy túrásnyom kezdett feltörni lassan és belőle egy kisebb lény bújt elő a földet lerázva magáról. Majd két másik követte és a főút felé, a helikopter irányába indultak meg.

– Kezdődik a buli, uram – szólalt meg a rádióban Eric tizedes, aki a főutca épületének tetejéről figyelte az eseményeket. – A helikopter felé tartanak! – jelezte a benti csapatnak, miközben a tető másik oldalára sietett bicegve.

Az épület környékét ellepték a szörnyetegek és már a bejáratánál jártak, amikor az egyik lény a függőleges falnak ugrott és elkezdett felfelé haladni, de olyan öt méter után visszacsapódott a földbe. Eric kezével körözött Lucasnak, a pilótának, jelezve, hogy indítsa be a gépet.

A helikopter rotorjai felpörögtek lassan, felkészülve a kimenekítésre.

– Lucas! Ereszkedjen a biológiai labor felé, felküldjük a csomagot! – hangzott el a parancs Carter hadnagytól. – A civilek az elsők!

A pilóta lassan megemelte a gépet miután Eric is elfoglalta helyét rajta. Ahogy helikopter felemelkedett az épület felé tartó lények egyre agresszívabbá váltak és a talajról követték a járművet. Majd egy hangrobbanásra emlékeztető zaj rázta fel a várost. A helikopter elektronikája felmondta a szolgálatot, teljesen irányíthatatlanná vált, a levegőben még pár fordulatot megtett mielőtt néhány háztömbbel odébb a földbe csapódott.

– Lucas! Eric! A fenébe is, jelentsenek! – szólt ismétlődően a rádióba Carter. – Travis? Ott vagy?

V

Detroit utcái újra megteltek mozgással. A különböző tereken elhelyezkedő réseken egyre több szörnyeteg bukkant fel és indult meg a lezuhant helikopter irányába. A campus környékét teljesen ellepték ezek a különös lények. A helikopter roncsa felé rohanva vadul kutakodtak keresve túlélők után. A campus belső kertjét is ellepték s az egész környéken hemzsegtek mint egy hangyaboly.