Lucian Boia

AZ ÓKORI DÁCIÁTÓL
A NAGY EGYESÜLÉSEN ÁT
A MAI ROMÁNIÁIG

– részlet –

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lucian Boia: De la Dacia antică la Marea Unire, de la Marea Unire la România de azi, Bucureşti, 2018.
© Humanitas, 2018
© Koinónia, 2019, pentru prezenta ediţie
© Rostás-Péter István, 2019

Fordította: Rostás-Péter István
Szerkesztette: Szenkovics Enikő

Elektronikus kiadás
ISBN 978 973 165 270 2

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Előszó

Az elmúlt évszázadokra visszatekintve, a román térségben számos, egymásnak ellentmondó sajátosságot fedezhetünk fel, amelyek igencsak próbára teszik a történész ítélőképességét. Ez a térség figyelemreméltóan egységes volt a románok által beszélt közös nyelvnek köszönhetően, de a közelmúltig területi és politikai szempontból (bizonyos mértékben még kulturálisan is) töredezett, az összromán önazonosságnál nem kevésbé markáns regionális identitásokkal. A jelenlegi román egység számos történészt ösztönöz arra, hogy a múltban akár erőltetett módon is valamiféle egységességet keressen. Románia azonban nem olyan rég jött létre – és bárhogy is nézzük, nem évezredek tervezésének eredménye. Ezzel nem azt akarjuk mondani, hogy nélkülözné az egység alapvető elemeit (főképp a nyelvet), ezek viszont csak a nemzeti törekvések korában váltak dominánsakká és meghatározókká. Önkényes dolog lenne részünkről, ha Nagy Istvánt (Ştefan cel Mare) egyszerűen románnak tekintenénk. A mi szempontunkból román nemzetiségű, ám alattvalóihoz hasonlóan ő mindenekelőtt moldvainak tartotta magát. Ne tévesszük össze a tegnapot a mával. A jelenben élünk, nem Nagy István idejében. Olyan nehéz ezt megérteni?

Ami engem illet, megpróbálom felvázolni Románia (hasonló, ám különálló részekből való) megalkotásának folyamatát – a tőlem telhető minél kiegyensúlyozottabb módon. Adott egy megkerülhetetlen tény: van egy (majdnem) egységessé vált országunk. Node mit tettünk vele? Mit kezdünk vele a jelenben? Mennyire vagyunk képesek a jövő kihívásainak megfelelni? Ismerjük be nyíltan, hogyan állnak a dolgaink, különben sohasem fogunk helyes útra térni. Romániának egyáltalán nem áll jól a szénája: jelentős késések és üzemzavarok nehezítik meg a mindennapjait. Mindezek robbanó elegyet képezhetnek, ez pedig magát a nemzeti építményt is veszélybe sodorhatja. Száz évvel a nagy egyesülés után kötelességünk megjavítani országunkat.

Román „rekordok”

Mindazonáltal nem túl célravezető, ha folyton a két világháború közti Romániához viszonyítjuk magunkat. Valamennyi ország, az egész világ hatalmas változáson ment át, és az „aktualizált” kérdés az, hol állunk mi most a többiekhez képest. Sajnos a válasz egyáltalán nem lelkesítő. Nyilván az ország jobban, sokkal jobban néz ki, mint a kommunizmus összeomlásának pillanatában. A „jobban” azonban nem jelenti föltétlenül azt, hogy „jól”. Nem, a látvány nem szívderítő. Romániában se szeri, se száma a negatív rekordoknak. Minden esélyünk megvan arra, hogy alaposan berendezkedjünk az utolsó helyre az Európai Unió országai között (hacsak le nem köröznek a bolgárok, de még nekik sem sikerül ennyi „teljesítményt” felhalmozniuk). Már-már nehéz ezt megérteni: hogyan sikerülhet ez nekünk, minden egyes alkalommal?

A statisztikák kegyetlenek: szinte elképzelhetetlen valósággal szembesítenek.

A vidéki lakosság aránya például 45%-os: messze az első helyen vagyunk ezzel az Európai Unióban; jóval magunk mögé utasítottuk a Dunától délre levő szomszédjainkat is. Pedig az volt a benyomásunk, hogy a kommunista rendszernek sikerült erőltetett menetben iparosítania és urbanizálnia Romániát. 45%! Inkább 19. századi, mint 3. évezredbeli arány. Paradoxon még van bőven. Miközben a romániai munkaerő 25%-a a mezőgazdaságban dolgozik, a piacon alig kapni hazai agrárterméket. A romániai paraszt rendszerint pöttömnyi földterület birtokosa, amely éppen csak a létfenntartáshoz szükséges gazdálkodáshoz elég. A románok főképp importból táplálkoznak (ami, többek között, erősen kihat az ország kereskedelmi egyensúlyára).

A „kert végi illemhely” már-már egyfajta román „branddé” válik. Egy európai felmérés nemrég azt eredményezte, hogy a háztartásoknak majdnem 40%-a rendelkezik ilyen „melléképülettel”, azaz nincs csatornázása és folyóvize (elsősorban falvakon, de a városok, sőt a főváros peremnegyedeiben is). Második helyen, de jókora távolságra a bolgárok következnek, valamivel 30% alatt. A harmadik helyen pedig úgy tűnik, nincs már senki: Nyugaton nem látni ilyesmit, még a legelszigeteltebb hegyi faluban sem.

A statisztikák szerint a románok a legkevesebbet olvasó európaiak. Egyes városokból, sőt akár teljes megyékből eltűntek a könyvesboltok. A romániai könyvpiac éves forgalmát mintegy 60 millió euróra becsülik, ami nagyjából a bulgáriai szintnek felel meg; csakhogy Bulgária lakossága két és félszer kisebb Románia népességénél, ami statisztikai értelemben azt jelenti, hogy egy bolgár két és félszer többet olvas, mint egy román. Magyarországon a könyvpiac eléri a 120 millió eurót, azaz a romániai kétszeresét, így tehát, tekintettel arra, hogy a lakossága nagyjából a romániai populáció fele, az egy főre eső könyvadag négyszerese a mienknek. Lengyelország esetében ez a szám 772 millió, ami a Romániánál kétszer nagyobb lakossággal rendelkező ország esetében azt jelenti, hogy itt lakosonként hatszor több könyvet vásárolnak. A nyugati országokról jobb, ha nem is beszélünk, mert különben depresszióba esünk. Az abszolút rekordot Németország tartja, majdnem négy és fél milliárd euróval, ami arra enged következtetni, hogy az egy főre eső könyvfogyasztás hússzor nagyobb, mint Romániában.

Románia egyébként a funkcionális analfabetizmus éllovasa – más szóval aggasztóan nagy a száma azoknak, akik úgy-ahogy tudnak ugyan olvasni, de képtelenek megérteni azt, amit olvasnak.

A másik végleten viszont a doktori címek hazája vagyunk. Hogy úgy általában is érvényes-e ez a szabályos körülmények között elkészült doktori disszertációkra, azt nem tudom, de a plagizált dolgozatokból mindenképpen nálunk van a legtöbb.20 A csalók ellenállhatatlan kínálattal szembesülnek, mihelyst Romániában a „hagyományos” egyetemek mellett, amelyek maguk sem immunisak a plágiumra, saját egyetemmel (beleértve a doktori iskolákat) rendelkezik még a rendőrség, a hadsereg és a titkosszolgálat is: olyan csatornák, amelyek kimondottan megfelelnek azoknak a politikusoknak, akik nem tudni pontosan, miért, de igencsak szeretnék, hogy a doktori címet feltüntessék a névjegykártyájukon. Egy politikus rendszerint vagy sajátkezűleg másolja össze a dolgozatát, vagy ha erre nincs ideje, akkor mást tesz oda, aki a maga rendjén szintén plágiumhoz folyamodik, mert nem várható tőle, hogy előírás-szerűen dolgozzon évekig olyan tézisen, ami ráadásul még csak nem is az övé. A téma körül kitört valamiféle botrány, amelyet egyelőre elsimítottak, de amely még így is nyilvánvalóvá tette a rendszer romlottságát.

Az az ország vagyunk továbbá, ahol a börtönök jó eséllyel tudományos kutatóközpontokká nemesülnek! A fogvatartottak – nyilván nem mind, csak egyesek, rendszerint a korrupcióért elítéltek közül – rekordidő alatt írják egyre-másra könyveiket, dolgozataikkal jelentősen hozzájárulva a különböző tudományterületek fejlődéséhez, fizetségként pedig a büntetések jelentős csökkentésében részesülnek.21 Hogyan sikerül ez nekik könyvtárak és laboratóriumok nélkül, csak ők tudják. Vagy talán mások is. (Mégis, micsoda arcátlanság!).

És akkor még ott van az autópályák végtelen története. Azt hiszem, tananyag lesz belőle: hogyan sikerül egy országnak nem megépíteni az autópályákat, miközben égető szüksége van rájuk. Az eredmények magukért beszélnek: Románia mintegy 750 kilométer autópályával rendelkezik, a bolgárokhoz hasonlóan, akiknek valamivel több van, ám Bulgária 111 000 négyzetkilométeréhez képest Romániának több mint két és félszeres területe van a maga 238 000 négyzetkilométerével. Magyarországnak, amely két és félszer kisebb, mint Románia, több mint dupla hosszúságú autópálya-hálózata van. A nyugati országokról újfent nincs értelme szót ejteni. Nyilván Németország az éllovas, a maga körülbelül 13 000 kilométerével.

Késztetést érzek itt arra, hogy megpróbálkozzam egy hasonlattal. A vasútnak a maga fénykorában gazdasági és társadalmi szempontból a mai autópályákhoz fogható szerepe volt. Az Ókirályságban 1869-ben adták át az első vasútvonalat. A rákövetkező három évtizedben, el egészen 1900-ig, 3000 kilométer vasutat építettek meg (1914-ig 3500 km) úgy, hogy a kor technológiai szintjét figyelembe véve bizonyára sokkal nagyobb műszaki nehézségeket kellett leküzdeni, mint amilyeneket manapság az autópálya-építés feltételez. Szintén három évtizedes intervallumban (a forradalomtól máig) az eredmény, amint láttuk, 750 kilométer: az 1900-belinél jóval nagyobb Romániában. Bármely kommentár fölösleges.

Románia műútjain egymást érik a balesetek, az elhalálozási ráta megdöbbentő. Íme újabb európai rekord! Ez esetben az autópályák hiánya a románok közismert közlekedési fegyelmezetlenségével párosul, illetve azzal a közismert gyakorlattal, hogy nem kevés autóvezető „kapcsolatok” révén vagy pénzzel szerezte meg a jogosítványát, és semmiképpen sem alapos vizsgával.

A romániai kórházakat, ha nem is mindet, jobb elkerülni. Inkább jobban megbetegítenek, mint gyógyítanak. A kórházi fertőzések mindennaposak. Ugyanakkor gyakran és meglehetősen sok ideig hiányoznak nemcsak a kórházakból, de a gyógyszertárakból is az alapvető gyógyszerek, amelyek olyan súlyos betegségek kezelésére vagy kontroll alatt tartására hivatottak, mint amilyen a rák. Mondjuk ki: emberi életek vesznek el időnap előtt! Nem csoda, ha az életesély szempontjából újabb európai rekordot regisztrálunk (nyilván negatív előjellel).

A mélyszegénységgel is találkozunk Romániában. Az Európai Unió statisztikái szerint a szegény populáció szegmense itt a legnagyobb. Óriási a szakadék a leggazdagabbak és a legszegényebbek között: ez pedig régi román hagyomány!

Nem feledkeztem meg a korrupcióról, amelyet illetően szintén elsők vagyunk az Európai Unióban. Legalábbis mi így érzékeljük, mint ahogy mások is. Igaz, hogy a korrupcióellenes kampány is európai viszonylatban évekig az élen járt (íme, egy pozitív rekord is!), és ezáltal az ujjal mutogatott korrupció láthatóbbá vált, mint akkor, amikor nem kapott ekkora figyelmet. Az említett negatív rekordok majd mindegyike jórészt a széles körben elterjedt korrupcióban gyökerezik. Korrupció nélkül vagy kevesebb korrupcióval lehet, hogy néhány száz kilométerrel több autópályánk lenne.

Ha így állnak a dolgok, nem csoda, hogy a románok menekülni kezdtek Romániából. Románia azzá vált, ami még soha nem volt: emigránsok országává. És milyen szörnyű rekorddal… Az országból eltávozott három és fél millió román állampolgárral (az összlakossághoz viszonyítva) a második helyen állunk világviszonylatban Szíria után. Nem csupán európai, hanem egyenesen világszintű teljesítmény. Odajutottunk, hogy egy szinte teljesen tönkretett, véres és végeláthatatlan polgárháborúba ragadt országgal hasonlíthatjuk össze magunkat. Az emberek tömegestől távoznak, a szakképzetlen munkásoktól a magasan képzettekig. Az orvosok listavezetők, és súlyos űrt hagynak maguk mögött. Különféle ágazatokban már munkaerőhiánnyal szembesülünk. Jönnek mások: az utóbbi hónapokban több ezer vietnámi érkezett (akiket a számukra nagy romániai fizetések vonzanak ide!). Összeomlott a születési ráta is, főleg mert az országot elsősorban a fiatalok hagyják el, az ő gyerekeik pedig egyáltalán nem biztos, hogy románok lesznek. Ha a dolgok nem jönnek egyenesbe, Románia szép lassan megszűnhet, és nem külső agresszió (oroszok, magyarok…), hanem kizárólag itthoni okok miatt.

Politikai „szürrealizmus”

1868-ban Titu Maiorescu a következőket írta În contra direcţiei de astăzi în cultura românească [Szemben a román kultúra mai irányával] című tanulmányában: „Látszólag, a külső formák statisztikája szerint, a románok a nyugati civilizációt szinte teljes egészében birtokolják. Van politikánk és tudományunk, vannak újságjaink és akadémiáink, iskoláink és irodalmunk, múzeumaink, konzervatóriumaink, színházunk, és van még alkotmányunk is. De a valóságban mindezek holt termékek, alap nélküli felfuvalkodottság, puszta kísértetek, hamis illúziók, és így a román felső osztályok kultúrája egyenlő a nullával, értéktelen…”22

Ezekben a sorokban fogalmazódik meg az „alap nélküli formák” közismert maiorescui elmélete. A románok – amint azt a könyörtelen kritikus megállapította – rekordidő alatt (alig néhány évtized során) vették át a teljes nyugati civilizációt, de még sokat kellett volna dolgozni azon, hogy ne csak a formáit, hanem a szellemét is felfogják. Bár azóta sok idő eltelt, Maiorescu érvelése ma is meglep időszerűségével. Mintha csak egyenesen hozzánk intézné szavait. És valóban, a mai Románia, akárcsak a 19. századi Románia, lelkiismeretesen lemásolta a nyugati modellt. Formálisan egészen elnyugatiasodott országban élünk. Az intézmények, a törvények, a különféle szabályok ugyanazok, mint Nyugaton; a szellem azonban, amely élteti őket, gyakorta nagyon eltérő.

Elképzelhető-e, hogy a nyugati világban a rajtakapott plagizáló a politikai életben maradjon? Nálunk nem csak egy ilyen eset fordult elő, hanem rengetegen vannak ebben a helyzetben. És vajon egy bűnvádi eljárásban akár első fokon elítélt továbbra is kapaszkodhatna, mint minálunk, a legfőbb állami tisztségek valamelyikébe?

Majdhogynem szürreális az, ami napjainkban történik a román politikai színpadon. Egy politikus, aki nem akar börtönbe vonulni (ami alapvetően érthető!), túszul ejtette az ország legnagyobb pártját, majd a parlamentet és a kormányt (pontosabban azt a három egymást követő kormányt, amelyet ő maga nevezett ki és váltott le). Kitalálta ugyanakkor a „párhuzamos állam” politikai fikcióját, amelyet főleg az igazságszolgáltatás és a titkosszolgálatok képviseltek volna, és amelyek birtokukba vették volna az országot. A kinyilvánított cél a „párhuzamos állam” teljes felszámolása, elsősorban azáltal, hogy az igazságszolgáltatást a politikának rendeli alá. Mindent szét kell rombolni, hogy új alapokon elkezdődhessen az újjáépítés. Egyelőre a rombolás zajlik. Aztán majd meglátjuk.

A fiatalok, akik nem ismerték a kommunista rendszert, olykor csodálkozva kérdezik, hogyan tudták a románok annyi ideig megtűrni Ceauşescut. Hát ez lenne a kérdés? Mégiscsak egy totalitárius rendszer volt. A németek is elviselték Hitlert egészen a végromlásig, ugyanúgy, ahogyan az oroszok is eltűrték Sztálint. Az igazi kérdés az, hogy miként tűrik el a románok az aktuális kis diktátort egy, a jogállam összes intézményével felvértezett demokratikus rendszer feltételei közepette. A válasz jórészt a románok magatartásában és mentalitásában keresendő. A történelem, amelyet megéltek, amely eléggé nyomasztó és bizonytalan volt, és amelyet többnyire önkényes döntések, mintsem erős intézményrendszer és törvény uralt, mindez, úgy tűnik, arra tanította az embereket, hogy az ellenállás helyett elővigyázatosabb alávetniük magukat, és mindenki úgy érvényesüljön, ahogyan tud. Tény, hogy a cívis szellem Romániában nagyon alacsony szinten kezdett el működni. Az utóbbi években ugyan lendületbe jött, példa rá a jogállam védelmére szervezett, megdöbbentő méretű tüntetés-sorozat, amely még a nyugatiakat is meglepte. Mindazonáltal a románság túlnyomó része, azok, akik belesüppedtek a szegénységbe és műveletlenségbe, akik függenek az államtól és a helyhatóságoktól, továbbra is úgy táncolnak, ahogyan fütyülnek nekik. Dacára annak, hogy bevették az Európai Unióba, ha a társadalom mélyrétegeit tekintjük, Románia valójában jobban hasonlít Oroszországra vagy éppen Törökországra (mondjuk némi előnnyel Románia javára, mert szerényebb méretű ország lévén könnyebb a Nyugat felé elmozdítani). A dolgok így állnak: az elnyugatiasodott Románia az utcára vonul, míg a másik Románia – tulajdonképpen nem ő, hanem azok, akik fogságban tartják és manipulálják – majdnem minden alkalommal győz a szavazóurnáknál. Nézzék Oroszországot, ezt a kiváló értelmiségi elittel rendelkező államot, amelynek kizárólag önkényuralomban volt része (kivéve az 1917-es, kérészéletű Kerenszkij-kísérletet).

Ironikus – jobban mondva szégyenletes –, hogy a jogállam elleni ostrom éppen Nagy-Románia centenáriumi évében zajlik. Akkor ünnepeljük valamennyi román egyesülését, amikor a románok között nagyobb a megosztottság, mint eddig bármikor, és maga az állam is veszélyben van. Tehát a mélyen megosztott ország ünnepli a nagy egyesülést. Ezt is a román rekordok közé soroljuk?

Románia egyre inkább üzemzavaros gépezethez hasonlít. Vajon helyre fog még jönni?

Jegyzetek

20 A plagizált doktori tézisek ügyében a legtöbbet Emilia Şercan újságíró kutatott, akinek meg is jelent egy könyve erről a témáról: Fabrica de doctorate sau Cum se surpă fundamentele unei naţii [Doktorátus-gyár, avagy hogyan omlik össze egy nemzet fundamentuma]. Humanitas, Bucureşti, 2018.

21 A börtönbeli „tudományos életről” lásd Melania Cincea, Frăţia penal-academică. Cercetarea ştiinţifică din penitenciarele României: o investigaţie jurnalistică [Bűntényes-akadémiai testvériség. Tudományos kutatás Románia börtöneiben: újságírói oknyomozás]. Humanitas, Bucureşti, 2018.

22 Titu Maiorescu, În contra direcţiei de astăzi în cultura română. In: Critice (Kritikák), vol. I., Editura Minerva, Bucureşti, 1907. (Miskolczy Ambrus fordítása)

Ú

Tartalom

Előszó

Történelem a nemzeti egység égisze alatt

Dácia: az alapítás mítosza

Harc a kontinuitásért

A román „egyveleg”

Amikor a románok még nem gondoltak az egyesülésre

Mihez kezdtünk volna a törökök nélkül?

Elvesztették-e a moldvaiak a mérkőzést?

Erdély válaszúton

Egységes nemzetállam?

Besszarábia

És ami ezután következett

Román „rekordok”

Politikai „szürrealizmus”

Centenáriumosdi

Mi történik körülöttünk?

A többsebességű Románia

Úton a jövő felé

Jegyzetek

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Zsigmond Júlia
Felelős szerkesztő Péter Abigail
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borítóterv Szentes Zágon
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: +40 264 450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 270 2

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text, Oswald – SIL OFL