CZANK NELLI

MENEKÜLÉS,
NEW YORK,
SZERELEM

Copyright © Czank Nelli, 2021

© Erawan Könyvkiadó, 2021

A kiadó elérhetősége a Facebookon:

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Webshopunk, ahol kedvezmények
és könyvcsomagok várnak:

https://erawan.hu

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítóképek: freepik.com

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-27-0

Ha valaki bármilyen hasonlóságot vél felfedezni
a történet soraiban a valósággal,
az kivételes fantáziájának eredménye.

A mesterséges intelligencia egyre nagyobb teret hódít a világban. A számítástechnika a csúcson, ahogy a mezőgazdaságban is újabb és újabb fortélyokat vetnek be a terméshozam növelésére. Miként lehetséges, hogy minden halad előre, egyedül az energiaipar óvakodik a jelentős változásoktól? Elérjük valaha, hogy a józan ész irányítson?

Prológus

A fiatal nő sietősen szedte a lábát, szinte már szaladt, ami, tudta jól, feltűnést kelthet az intézmény dolgozói előtt, pedig ezt nagyon szerette volna elkerülni. Munkahelyét, a Washingtoni Kongresszusi Könyvtárat a világ legnagyobb könyvtáraként tartják nyilván. A regiszterben szereplő dokumentumok és könyvek nagy része elérhető az olvasók számára, de, és ezen van a hangsúly, nem mindegyik. Ő, mint alkalmazott viszont jogosult betekinteni a munkájához kapcsolódó iratokba. És most pont ez ügyben járt el. Kellett neki, vagyis a barátjának az a mélyen elsüllyesztett információ, mely előrelendítheti a férfi karrierjét, remélhetőleg ezzel megalapozva a közös jövőjüket is.

Mivel fülig szerelmes volt, a férfinak nem is kellett nagyon erősködnie, hogy megtegye, amire az biztatta. Ha tud, akkor úgyis segít neki. És persze hogy tud. Kérdés, meg meri-e tenni, hogy belopózik a közönség elől elzárt területre, ahol kamerák figyelik minden mozdulatát, és a telefonjával egyszerűen lefényképezi a vágyott iratokat. Ebben azért voltak kétségei. Nem akarta elveszíteni a fontos állását. Ám, mivel a szerelem vak, legalábbis gyakran szemellenzőt visel, a barát kérése előbbre való volt. Különben is, ha jól csinálja, senki még csak észre sem veszi, hogy készített néhány felvételt.

Lelassította a lépteit, füle mögé igazította rövid szőke haját, és bólintott. Minden rendben lesz – suttogta maga elé. Odaért az ajtóhoz, mely csak a kivételezetteknek tárult fel, nekik is csak precíz azonosítás után. A biometrikus rendszer a beütögetett kódszámok mellett rögzítette a tenyérlenyomatát is, majd halk szisszenéssel kinyílt az ajtó.

Hatalmasat sóhajtott. Két hetet kellett várnia, mire olyan feladata akadt, ami lehetővé tette, hogy felkeresse ezt a védett épületrészt. Máskülönben kérdezősködni kezdtek volna, ugyan mi járatban errefelé. Gyorsan megkereste azokat a feljegyzéseket, amelyekért a munkája kapcsán érkezett, majd a termet pásztázó kamerára pillantott. Most. Most jött el az ideje, hogy megtegye. Leguggolt, mintha kikötődött volna a cipőfűzője, majd megnyomott egy gombot a zsebébe rejtett apró készüléken, és várt. Elbizonytalanodott. Ha működik a blokkoló, akkor lesz öt perce, hogy végigvigye, amiért jött, de ha nem, akkor csúnya lebukás lesz a vége. És ő innen bentről még csak ellenőrizni sem tudja ezt. A biztonság kedvéért újra megnyomta a gombot, és futásnak eredt. Bíznia kellett a barátjában, hogy jól rakta össze a kütyüt, és hinnie kellett abban is, hogy sikerül.

A katalogizálásból csak a keresett papírok hozzávetőleges helyét ismerte, a féltve őrzött iratot magának kellett kikeresnie. Finom kesztyűt húzott, és sorban kihúzogatta a mappákat. Kutakodás közben többször nézett az órájára, mint ezt valaha is tette, nagyon izgult, hogy esetleg kicsúszik az időből. Már három perc eltelt, mire a kezében tarthatta a kérdéses dokumentumot. Nem nézelődött tovább, hanem sorban lefotózta az oldalakat. Visszatette a mappát a helyére, majd a telefont a zsebébe süllyesztve az ajtóhoz ugrott. Az órája mutatta, hogy épp jókor. Az izgalmat kísérő adrenalin ekkorra már elárasztotta a testét, a keze remegni kezdett, alig tudta tenyerét a leolvasóhoz illeszteni.

És… nem történt semmi, az ajtó továbbra is zárva maradt. Érezte, hogy a pánik már közelít. Mit rontott el, hogy csapdába esett? Talán máris lebukott? Kellett néhány pillanat, hogy rájöjjön, miben is hibázott. A megkönnyebbüléstől majdnem felnevetett. A rendszer nem tudta beazonosítani a tenyerét, mivel a finom kesztyű a kezén maradt. Úgy, hogy a kamera ne lássa, zsebébe gyűrte a kesztyűt, és követve az előírásokat, már a folyosón is volt.

Nagy mozgolódás fogadta, mikor visszaért az irodába. Első gondolata azt volt, hogy megtörtént, amitől tartott, és bizony mégiscsak lebukott. Jelzett nekik a rendszer, és hamarosan jönnek érte az őrök. Mielőtt azonban a rémület kiült volna az arcára, kolléganője elmagyarázta, csupán egy be nem jelentett ellenőrzésre számíthatnak. A másik nő sürgetően intett, hogy ő is tegye rendbe az asztalát. Ellenőrzés, pont most? Mi az esélye ennek? A vér az arcába tolult. Mi lesz, ha a szúrópróbaszerű ellenőrzés kiterjed a személyes tárgyakra is? Most mit csináljon a képekkel? Elővette a készüléket a zsebéből, és csak tartotta a kezében. Ha egyszer már alámerült, folytatnia kell. Nem akarta kitörölni a körülményesen elkészített fotókat, mert akkor hiába volt az egész, de a biztonsága érdekében ott sem maradhattak. Végül sikerült eldöntenie, mi lenne a legjobb megoldás. Néhány mozdulattal továbbította, majd törölte az összes információt, mely a pályafutása végét jelenthette volna, ha napvilágra kerül. Még mosolygott is azon, hogy a nagymamája Floridában mennyire meg fog lepődni az üzenetén. Mire végzett, már hallotta is a közeledők hangját. Főnöke kedélyesen beszélgetett a vendégekkel.

1. fejezet

Vajon kit érdekel igazán, hogy egy festő mire gondolt, mikor vászonra álmodta a képeit? Keveseket. Ám Lori Belleaux, művészettörténész hallgató erősítette ezek táborát.

A New York-i Metropolitan Múzeum jelentős művészeti gyűjteménye mindenkinek tud olyat nyújtani, mely nemcsak egy röpke emlék marad számára, hanem jó ideig vele tart később is. Beleférkőzik a gondolataiba, és a képzelete tovább színezi ezeket a képeket. Így volt ezzel Lori is. Szabadidejében szeretett elücsörögni az impresszionista festők alkotásai előtt. Soha nem unt rá arra, hogy megfigyelje a legkiválóbbak ecsetvonásait. Ha munkája és a tanulmányai miatt sokáig nem látogathatta meg a múzeumot, már elvonási tünetei voltak.

A teremőrök ismerősként köszöntötték őt, és már egyáltalán nem csodálkoztak azon, milyen hosszú ideig képes rajzolgatni egy ölébe fektetett lapra azért, hogy megörökítse, ahogy a fények játszanak a falra akasztott alkotásokon. Legjobban késő délelőtt szeretett idejönni, amikor az első, ahogy ő nevezte, kulturális roham lefutott, és kedvére rajzolgathatott.

Ezúttal is kinyitotta a mappáját, majd elővett egy ceruzát, hogy leskiccelje az aktuális képet. Kétséget kizáróan Monet vízililiomai voltak a kedvencei, most azonban a Rouen-i katedrális következett, amely nála szintén benne volt az első háromban. Készen állt a munkára, ám mielőtt ceruzájával meghúzta volna az első vonalakat, nagyot sóhajtott. Mennyivel jobb lenne, ha nem egy festményt másolna, hanem a helyszínen a saját benyomásai alapján rajzolhatna. Erre azonban még egy ideig várnia kell, tudta jól. Bár hamarosan végez a Columbia Egyetemen, ahol művészettudományokat hallgat, a magas tandíjat még jó ideig fizetheti. Az alkalmi munkákból származó bevétele is teljes egészében erre ment el. Na meg a felszerelésére. Nem igazán olcsó jó minőségű festéket használni.

Megvonta a vállát. Ahogy a nagymamája mondta mindig, a szeme legyen a célon, tegye a dolgát lelkesen, és előbb-utóbb meglesznek a források is a terveihez. Ó, Granny – nézett fel az égre. – Bárcsak igazad lenne. Párizst és Rómát, ahol az utcák is tele vannak művészeti remekművekkel, egyelőre a távoli szerelem kategóriába sorolta.

Visszafordult a munkájához. Jó hangulatban érkezett, a ceruzája csak úgy siklott a papíron. A számos turista közül, akik felkeresték az impresszionista festők termét, többen érdeklődéssel álltak meg a háta mögött. Véleményüket, suttogva ugyan, de nem tartották magukban. Voltak, akik elragadtatással beszéltek a formálódó rajzáról, mások viszont, Monet munkásságát többre tartva, inkább a festő képeit csodálták tovább. Mondjuk, megértelek titeket – gondolta Lori. – Ezt nem is múzeumba szánom, de jól mutat majd a bérelt szobám falán.

A legrosszabb pillanatban szólalt meg zsebében a telefon. Nem örült neki, hogy valaki megpróbálja kiszakítani a fantáziavilágából, pont akkor, mikor végre teljes felszabadultsággal elmerült benne. Rápillantott a készülékre, és látta, hogy alkalmi munkaadója, a nagybátyja az.

– Fontos legyen – fogadta a hívást, de nem tette le a ceruzát. Patrick Millet úgyis elmondja, mit szeretne.

– Lori, estére kellenél. Van egy pasas, aki kísérőt szeretne egy fogadásra.

– Nincs senki más, aki ma ráérne? Nekem még tanulnom kell a vizsgáimra.

– Persze, most is éppen tanulsz – vágta rá a férfi. A hangja elárulta, hogy egy szavát sem hiszi a lánynak.

Lori a szemét forgatta. Szívesen passzolta volna a felkérést. Kellett ugyan neki a pénz, de valahogy nem volt kedve hátrahagyni a képeket egy férfi kedvéért, aki nem képes magának másként női kísérőt szerezni, csak ha bérel egyet. Patrick megint talált egy szerencsétlen alakot, aki segítségre szorul. Nem döntött azonnal. Ha a szívére teszi a kezét, azért bevallhatja legalább magának, hogy valahol élvezi ezt a munkát, ha egyáltalán annak lehet nevezni azt, amit csinál. Jó ismerősként elkíséri a megbízót egy partira vagy más rendezvényre, jelezve, hogy az nincs egyedül. Ott a másik társaságában témától függően csendben mosolyog, vagy éppen okosakat mond, hogy ezzel is fényezze a megbízó személyét. Ilyen alkalmakkor csinos ruhákban pózolhat, ami persze fiatal nőként egyáltalán nincs ellenére. Rendszerint kiengedi hosszú barna haját, melyet gyakorlatilag mindig copfban hord, kicsit erősebben kifesti a szintén barna szemét, és már kész is a bevetésre. Olyan fogadásokra, kiállításokra jutott el eddig, melyekre máskülönben egy egyetemistát nemigen hívnának meg.

– Akkor most ráérsz, vagy keressek valaki mást? – hallotta nagybátyja sürgető hangját a telefonban.

Letette a ceruzát, és vetett még egy pillantást a Monet-ra.

– Rendben, megyek. Majd küldd el a paramétereket.

– Nem fogod megbánni. Személyesen járt nálam a pasas, nagy arc, meglátod.

– Képzelem. Ha tartja a három lépés távolságot, ahogy a többiek, akkor kellemes estéje lesz.

Válasz nem érkezett, csak egy megkönnyebbült nevetés a vonal túloldaláról. Patrick Millet befejezte a hívást. Lori telefonja szinte azonnal üzenetet jelzett. Érkeztek a megbízó adatai, a fogadás helye és ideje, valamint az az időpont, amikor a megbízó felveszi őt az irodánál. A saját bérelt lakása címét soha nem adta meg senkinek.

Nagy arc a pasas – idézte fel magában nagybátyja szavait, miközben összepakolta a táskáját. Gyorsan átfutotta az üzenetet is, de a férfi neve nem mondott neki semmit. Majd útközben rákeresek a neten, hogy legyen valami fogalmam arról, mire is számítsak.

Kilépve a múzeumból kibújt a kardigánjából, melyet csak a légkondicionáló hűvöse miatt viselt. A nap teljes erővel sütött, izzadtságcseppek indultak el a hátán. Legyintett, majd futni kezdett a metróhoz, hogy mihamarabb hazaérjen. Ha tartani akarja a menetrendet, sietnie kell. Ahhoz, hogy kicsípve magát pontosan érkezzen az irodához, szüksége lesz némi időre, mivel Bronx, ahol lakik, nem a közelben van.

A metrón nagyon sokan voltak, arról, hogy leüljön és kedvére olvasgasson, szó sem lehetett. Hátát nekitámasztotta a kocsi egyik oldalának, és kíváncsiságától vezérelve mégis elővette a telefonját, hogy a megbízó után nézzen.

Alexander Warmeston fizikus – ütötte be a leendő partnere nevét a keresőbe. Fantáziájában azonnal megjelent egy sovány férfi képe, aki nem akar egyedül megjelenni valamilyen szakmai összejövetelen, inkább szeretne magának egy jó estét, ahol dicsekedhet a partnerével. Ami azt illeti, nem te leszel az első, sem az utolsó, aki ettől reméli a közösség elismerését. Ez van. De mivel is foglalkozol pontosan? Alkalmazott fizika, kvantumfizika. Á… Mi sem áll távolabb tőlem. Majd ennek is utána kell néznem, különben tényleg csak vigyoroghatok egész este, míg végigkóstolom a süteményeket – gondolta Lori már a munkára koncentrálva.

A keresés eredményeként számos bejegyzést talált még a megbízóról. Rákattintva az egyikre egy szakmai oldalra jutott. Gyorsan átfutotta a cikket, hogy megértse legalább a lényegét. Az állam és a Melton cég … pályázik a további támogatásra… Nem kötötte le a száraz szöveg, inkább a szövegbe illesztett képet kezdte tanulmányozni. A fotón majd mindenki fehér köpenyt viselt. Voltak köztük idősebbek, de egészen fiatalok is. Na, és te vajon melyik lehetsz? Ha tippelnem kellene…

Nem tudott a végére járni a kérdésnek, mert a megállóba érkező metró fékezett, és egy leszállni igyekvő hátizsákos fiú a nagy sietségben kiverte a kezéből a készüléket. Lori utánakapott, de a mobil mégis hangosan csattant a metró padlóján.

– Bocsánat – szedte össze a fiú bűnbánóan a telefon darabjait. Visszaadta a lánynak, majd futott is tovább. Szisszent az ajtó, és a szerelvény újra elindult.

Lori még látta, hogy kintről a fiú bocsánatkérően integet, de ettől a telefonja nem javult meg. Próbált életet lehelni a majdnem vadonatúj készülékbe, ám az tökéletesen elnémult.

– Klassz, még ez is – dobta bele dühösen a táskájába a darabjait. – Pont most, amikor igen nagy szükségem lenne rá.

Hazafelé törte a fejét, hogyan is oldja meg a helyzetet, végül elhatározásra jutott. Ismét szívességet fog kérni a házukban lakó zsenitől. A szintén végzős egyetemista fiúval minden alkalommal, amikor összefutottak, ugratták egymás. Lori csak zseninek szólította, ő pedig cserébe megkapta a művésznő titulust. Nem volt kétsége, hogy Max Jerom lesz az ő embere, aki képes lesz újraéleszteni a telefonját. Bármit is tanul azon az egyetemen, azt el kellett ismernie, hogy a bütykölés az nagyon megy neki. Persze meglesz az ára is. Süthet a fiúnak egy tortát. Mindig ezt kért tőle a szolgálataiért.

Ha azt vesszük, nem is nagy ár érte, amennyiben tényleg megcsinálja. Ha éppen lenne időm rá, hogy konyhatündérkedjek.

Kiszállt az állomáson, és futva érkezett a házukhoz. Bár a bérelt lakása a harmadikon volt, felvitette magát a lifttel a tizedikre. Max ott vert tanyát, vagyis a szülei ott vették meg neki élete első lakását. A fiú számtalanszor ajánlotta már neki, hogy teljesen baráti alapon költözzenek össze, akkor spórolhatna a lakbéren, és neki is többször kerülne rendes étel az asztalára, de ő nem vette komolyan az ajánlatát, a szabadságát többre tartotta a kényelemnél.

Az egyezményes jelüket használva hármat kopogott az ajtón. Először nem hallott mozgolódást a lakásból. Már éppen indult vissza a lifthez, amikor egy pokrócba öltözött, álmos szemű lány nyitotta ki a bejárati ajtót. Végignézett Lorin, majd a háta mögé kiáltva hívta a házigazdát.

– Gyere! Vendéged jött.

Max szinte azonnal érkezett. Behúzta maga mögött az ajtót, majd széles vigyorral az arcán suttogva kérdezte Lorit:

– Na, milyen? Tegnapelőtt találkoztunk. Azóta itt van velem.

– Tegnapelőtt? És máris beköltözött?

– Azt még nem tudom, egyszerűen nem ment el.

Max beletúrt az égnek álló, vékony szálú szőke hajába, és teli szájjal vigyorgott.

Lori értetlenkedve rázta meg a fejét, és már indult is vissza, amikor észbe kapott, és előrukkolt azzal, amiért valójában jött. Elővette a zsebéből a készülék darabjait.

– Fel tudnád támasztani? Fontos lenne és… sürgős. – Igyekezett megnyerő arcot vágni.

Max a fejét csóválta.

– Ez most nem megy, megértheted. Itt ez a csaj… – intett a háta mögé.

– Kérlek – nézett egyre csábosabban a lány. – Muszáj összeraknod estére.

– Már megint dolgozol, mi?

Lori csak bólintott.

– Na, jó, megpróbálom, de azért ne fűzz hozzá sok reményt, hogy azonnal kész lesz. Lehet, hogy szükségem lesz néhány alkatrészre – forgatta a kezében a készüléket, vagyis ami maradt belőle. – Ezt – mutatott fel egy törött darabot – nyugodtam ki is dobhatod. De majd meglátjuk. Nézz be, amikor indulsz.

– Te vagy a megmentőm, köszönöm. – Lori egy puszit nyomott az arcára.

– Már összeszedhetnél te is egy rendes pasast, aki megjavítja a dolgaidat. Sőt… Tudod, randi, meg egyebek.

– Bagoly mondja. Amúgy meg… már nem szereted a tortáimat?

– Ahogy elnézem, ez kettő lesz. Hogy tudtad így összezúzni?

– Hosszú történet, majd elmesélem. Addig is jó szórakozást – mondta Lori, és indult is tovább. Majd gondolt egyet, és visszalépett a fiúhoz. Egészen közel hajolt hozzá, hogy a fülébe súghasson.

– Kérlek, ne olvasd el az üzeneteimet, mint a múltkor, és főként ne mentsd el magadnak a barátnőim telefonszámát.

Nem várta meg Max válaszát, és a liftet is mellőzve, futva indult haza.

– Szívesen – kiáltott utána a fiú. – Amúgy sem az esetem egyik sem – dünnyögött az orra alatt, miközben becsukta az ajtót.

Lori kifulladva ért le a harmadikra. A régi építésű ház magas lépcsői megizzasztották. A mai edzésről az esti program miatt úgyis lemondhatok – dobta le magáról a júniusi forróságtól és futástól átnedvesedett trikóját. Beállt a zuhany alá, és míg engedte, hogy a kellemesen hűvös víz átjárja minden porcikáját, visszagondolt a kedvenc festményére. Nem volt benne biztos, hogy jó döntést hozott, amikor elfogadta nagybátyja ajánlatát. Ha legalább tudnám, hogy kinek is csípem ki magam erre az estére! De nem volt rá válasza. A telefonjával történt egyszerű baleset megfosztotta ettől az információtól.

Csak Neked – újdonságok, meglepik
és kedvezmények a kiadónkban!

Olvasd be a kódot, és gyere, várunk!

erawan.hu