Robin O’Wrightly: XLM (teljesen eszetlen szerelem) – narrációs szatíra

Mentálhigiénés besorolás: Antidepresszáns terápia. Szuperdózis!

Szereted a romantikus regényeket? Akkor ezen tutira kiakadsz!

Esetleg pont utálod azt a zsánert? Akkor ezt a sztorit imádni fogod!

…Vagy nem.

Az XLM (teljesen eszetlen szerelem) az Erelem, Erelemkettő és Mexerelem „3 in 1” csomagja; egy őrült tempójú, iszonyatosan vicces, abszurdan valóságos, bármely embercsoportot felzaklató, mégis empatikus szatíradömping.

Minden szereplője fiktív személy – kivéve egy kameózó celebet –, de van az a nyugtalanító bája, hogy általa bárkit felismerhetünk az ismeretségi körünkből itt-ott – például a tükörben.

„A narrációs szatíra az, ahol az író kiidegeli magát, és ha már ott van, az olvasót is.” (Robin O’Wrightly)

Minden igyekezetünk ellenére, vagy tán azért: 18+ besorolás – LMBTQ+ tartalom! Csak felnőtteknek, vagy akik már nem járnak óvodába. Ha pont dadus vagy, akkor sajnos csak otthon olvashatod, félhomályban, a takaró alatt.

– Szex nincs benne, se trágárság, szóval amúgy uncsi. Na jó, senkinek sem ajánlom! ~ a korhatár-besorolást a fülszövegbe írásért felelős munkatárs

– Ezt kéretik kihúzni, a kollégát azóta elbocsátottuk, a helyét felszántottuk és behintettük sóval. ~ A szerkesztő

– Milyen kollégát? Ugyanitt szerkesztőt keresünk! ~ A vezető szerkesztő

– Jól van már, megyek olvasni, mert a végén könyv se lesz! ~ Te

„Miért nem lehetett az első két részt egyben kiadni?”

(egy olvasó – úgyhogy őt szidd, ne engem, köszi)

„A harmadik részben nem lehetne kicsit PC-bb a szereplőgárda?! Afroamerikai, nem keresztény, meg legyen már tényleg elembétékú…”

(egy másik olvasó – hát akkor neki köszönjük meg a törvény miatt a 18-as karika és a lefóliázás ártalmait, mert szex és trágárság az nincs benne)

„Miért nem lehetett az összes részt egyben kiadni?” (szó szerint senki – de nem hallgattam rá, nyugodtan köszönd meg nekem)

„Metált bírod?”

(valami fémfelhasználó kisiparosnak látszó személy)

Jó tanácsok olvasáshoz:

– kerüld a tömegközlekedési eszközökön való olvasást. Kiváltképp, ha te vagy a sofőr;

– lassan olvasd, hogy tovább árts… ööö… tartson;

– ha te nem bírod, ajándékozd meg vele ellenségedet;

– ha bírod, ajándékozd meg vele a barátodat;

– ha bebizonyosodik, hogy tényleg létezik a gyilkos vicc (vö. Monthy Python), és ez pont az, akkor elpostázok belőle pár renitens vezetőnek, és remélhetőleg megoldom ezzel a békeellátási problémákat a világban. Szavazz rám! ja, ezt nem ide

– ennek folytán legyél annyira erős lelkű, hogy a 170. oldal után nem kötöd fel magad. A 171. oldaltól kikérdezem!

Erelem (eszetlen szerelem)

Ismertető

A jóképű és kissé paranoiás adóhivatalnok beleszeret a nem csak kívül szőke, feketegazdaságban dolgozó hosztesszbe. „Ez valami vicc?” Az!

Ez a kötet nem egy szerelmesregény paródiája, hanem az összesé. De hogy ne csupán öncélú poénkodás legyen, természetesen van mondanivalója is: nem csak mínusz centikben mérhető a legmélyebb kapcsolat férfi és nő közt. Még ha ehhez az őrület határát kell súrolni a túloldalról…

„Robin O’Wrightly, te nem vagy százas!” — L. J. Wesley, író

„…Továbbolvasta a félbehagyott könyvet, amely egy kétes hírű kurtizán és hűséges költő-szerelme közötti viharos és szenvedélyes szerelméről szólt. »És akkor Jeanne felkapta a vázát, amely a keze ügyébe került, majd egy hirtelen mozdulattal elhajította Serge felé…« Gyönyörű volt.”

Először is töredelmesen bocsánatot kérek, amiért ebbe az egészbe mindenkit belerángattam, de hát ezek vagyunk mi, emberek. Ettől szép az egész. Egy szerelmes regény pedig lehet jó is, mint ahogy arra már bőven olvashattunk példát. Ami pedig rossz, az rossz ilyen segédanyag nélkül is…

+*+

– Üdvözlöm a Szájas Örömöknél, a nevem Tilda Carp. Miben lehetek szolgálatára? – kérdezte a vidám szemű, szőke asszisztensnő a trendi headsetjében az éteren túlról érkező potenciális ügyféltől.

– Hahh, Tildaaah… – hörögte egy meglehetősen zavarba ejtő hang –, megfognám a formás kis popód, aztán kicsavarnám, mint egy érett citromot… Csak ne mosd meg, kérlek, ne mosd meg! Szeretem, ha szottyos egy kicsit. Úgy kicsavarom, hogy összecsinálod magad a gyönyörűségtől.

Tilda egy pillanatig megmukkanni sem mert, mint ahogy köpni-nyelni sem – pedig az ő szakmájában ez alap volt. Egész nap az ajkaival, fogaival és a nyelvével kereste a napi betevőt, nem lehetett igénytelen, tudnia kellett szakszerűen üríteni szájának tartalmát. Mindig rendelkezésre kellett állnia, a telefonon és a személyesen érkező potenciális ügyfelek számára. Neki az egész világ az ügyfele volt, mindig tiszta és csillogó mosolyával kellett várnia a mindenre képes és őrülten éhes klientúrát. Ez volt a hozzá hasonlóan fogselymet reklámozó és fogtisztító nass-próbakóstolót tartó hoszteszek feladata. De ebbe nem tartozott a telefonos zaklatók kiszolgálása…

– Elnézést, nyilvánvalóan… téves hívás… Ez a Szájas Örömök ügyfélszolgálata, fogselymet és fogközbarát nassolnivalót ajánlunk vevőinknek… – majd egy pillanat alatt kapcsolt, hogy itt és most bizony ordas nagy telefonbetyárkodás áldozata lett.

– Tony?! – harsogott bele a kagylóba. – Te vagy az? Ne hülyülj! Tony Wallace, ez egyáltalán nem vicces! Én itt dolgozni próbálok, te pedig csak hátráltatsz engem! Szólni fogok a főnöknek, és akkor már nem leszel ilyen vidám! – A vonal túlsó felén már hahotától rengett az éter.

– Ne foglald le a vonalat, hívhatnak fontos ügyfelek! – kiáltott rá duzzogva a lány, majd grimaszolva lecsapta a kagylót.

Tony Wallace az egyik legelképesztőbb, legszemtelenebb és legmihasznább kollégája volt a bevásárlóközpontban, aki csak létezett. A Szájas Örömök bemutatóterme kitelepült a belvárosi szűk üzletből a Walmart egyik sarkába, és ott kezdte meg áldásos íny- és fogközvédelmi tevékenységét. A 19 éves szőke, bombázó alkatú Tilda volt az egyik legharcosabb munkatárs. Lelkesedése érthető volt: nem vették fel a Harvardra – megint! –, és végre két hete már volt egy biztos állása, amiből fizethette olcsónak éppen nem mondható, ám annál szűkösebb albérletét. Minden pénzre szüksége van ahhoz, hogy talpon maradjon, amióta eljött otthonról. Semmi jó emléket nem hozott, csak a macskája preparált hulláját, hogy vele lehessen a nehéz időkben. Éjszakánként, amikor elfogta a magány miatti félelem és a sírás, magához szorította a kitömött kis állat testét, és nyüszített:

– Ó, Cirmi! Én kicsi Cirmim!

Nappal pedig ez az ember kínozta, a Tony Wallace. Az Ugrálj Szabadon-stand munkatársa. Neki semmi dolga nem volt, csak naphosszat mászkálni a hipermarketben, üldögélni a lenti kávézóban, trécselni a biztonságiakkal és – ja, igen! – Tildát bosszantani.

– Tony, te egy óvodás szinten megrekedt kamasz vagy – korholta mindig. Két hét alatt sikerült kiismernie annyira, hogy tudja: a srác halálosan bele van zúgva – de minimum a C-s cicikbe és a hibátlan lábaiba –, csak éppen képtelen a normális emberi kapcsolatok kialakítására. – Nem tetszel, ne is álmodj rólam, kizárt, hogy megkapj! Az öcsémmel is előbb feküdnék össze, mint veled! – fakadt ki pár nappal ezelőtt. Onnantól kezdve azt kellett hallgatnia, hogy ő micsoda egy perverz szuka, aki képes vérfertőző életre a saját testvérével… Noha nem is volt öccse. Próbálta nem magára venni ennek az éretlen kölyöknek a csipkelődését, de ma már kezdett betelni a pohár.

Aznap nem volt annyi látogató, gyakorlatilag senki. Napok óta pangott a bolt, de nem csak a Szájas Örömök standja volt üres. Az Ugrálj Szabadon üzletének kereke sem pörgött, Tony ezért is ért rá annyira.

Éppen azon tanakodott magában a lány, hogy miként tudna visszavágni és kikeveredni ebből a kínos céltábla-érzésből. Már az egész földszint rajta röhögött, mert Wallace mindenkinek elpletykálta az öcskösös sztorit.

– Ki foglak csinálni, te kis pubi – füstölgött magában a stand hátuljában, háttal a vásárlóközönségnek, és kifújta az orrát.

– Khm, khm – köszörülte a torkát mögötte valaki. Ő megpördült, egyrészről, mert azt hitte, a főnöke az, másrészről, mert már nagyon égett benne a munkakedv.

Már hadarta is az előtte álló vendégnek:

– Üdvözlöm a Szájas Örömöknél, a nevem Tilda Carp. Miben lehetek szolgálatára?

A megkérdezett vendég egy igen jóképű, magas, izmosnak látszó, harmincas éveinek végén járó férfi volt, akinek a láttán földbe gyökerezett a lány lába és elakadt a lélegzete.

– Kedves Carp kisasszony, kérem, vegyen levegőt, és tegye meg, hogy nem fullad meg, így egy halott látványával kevesebb sokkhatás ér ma engem ebben a kócerájban, még akkor is, ha ez a halott gyönyörű – mosolygott rendületlenül az Adonisz, aki így mutatkozott be: – Clifton Curtis, Adó- és Pénzügyi Ellenőrző Hivatal. Ön a Szájas Örömök ügyvezetője vagy könyveléssel foglalkozó asszisztense?

Tilda lassan észhez tért, és idétlen heherészéssel igyekezett leplezni zavarát.

– Ó, nem, nem, dehogyis! Úgy nézek ki? Hihihi! …Khm, khm, elnézést. A főnököm jelenleg nem tartózkodik bent, de felhívhatom, hogy jöjjön be. Vagy ő menjen be Önökhöz? …Hihihi, valahogy megoldjuk, mint a szájakkal és az örömökkel is! …Upsz, nem így gondoltam – mondta, majd füle tövéig elpirult, annyira, hogy még a szőke haja is vörös lett.

– Megteszi, hogy felhívja nekem? Ennyi bőven elég – dobott felé egy rutinos mosolyt a szédítően sármos adóellenőr, megszokta már, hogy a jelenlétében mindenki zavarba jön. Kicsit mulattatta is a dolog, hogy egy ilyen csinos kislánnyal éreztetheti a hivatali hatalmát. Persze mutogatna mást is, de nem illik… Elhívhatná randira. Bár a lánya lehetne – már ha 17 éves korában nemzett volna egyet a fősulin. Ami simán megtörténhetett volna, amilyen csalfa nőfaló volt akkortájt – az emlékekbe majdnem belepirult ő is.

Közben Tilda Carp már bepötyögte a számokat a telefonjába, így nem látta a visszaemlékezés hullámait Curtis úr arcán. El is fordult tőle, hogy koncentrálhasson és összeszedhesse a mondandóját. Eléggé meg volt ijedve, sosem találkozott még adóellenőrrel. Főleg nem ilyen szív- és adócsalótipró fajtával.

– Halló, Ward? …Be tudnál jönni?… Nem, nem, semmi gond, csak itt van egy úr az adóhatóságtól, és a vezetővel szeretne beszélni…

– Egy pénzügyekben jártas, könyvelésen dolgozó asszisztens is megteszi! – vágott közbe az ellenőr, hogy a vonal túlsó felén is hallják a kiigazítását.

– Nem, nem, személyesen szeretne találkozni veled. …Ugye nincs baj? Nem én rontottam el valamit?! …Rendben, akkor megmondom neki – nyomta ki már sokkal nyugodtabban a telefont.

– Fél óra, és McKee úr itt lesz – mondta ismét magabiztosan mosolyogva a szőke szépség. – Addig esetleg egy kóstolót a fogközbarát nassolnivalónkból? Garantáltan nem szorul be a fogak közé, csökkenti az ínygyulladást, megelőzi a fogkőlerakódást!

– Nem, köszönöm, igazán kedves, de nem fogyasztok ilyesmit – hárította el a szíves invitálást a férfi. – Inkább leülök a padra, úgyis van papírmunkám.

A közeli padra ült – ahol kis asztalok is voltak üresen –, úgy, hogy rálásson a lányra. „Biztos, ami biztos, nehogy nekem itt megszökjön” – gondolta. Elővette a paksamétát, az adózási papírokat, ügyirat-iktató adatkezelési nyilatkozatokat és egyéb, adóhatósági illetőségű iratokat, majd lázasan tanulmányozni kezdte őket. Nem vette észre, hogy Tilda teljes összpontosítással figyeli, félig ijedten a hatalom tekintélyétől, félig felizgatva a hatalom emberétől.

+*+

Az ágyban egy fiatal lány feküdt, szőkésbarna haja rátapadt nedves arcára – lázas volt és nagyon-nagyon beteg. A szobába egy fiatalos asszony lépett, kezében tálcával, azon tea gőzölgött és temérdek pirulás doboz foglalt helyet.

– Janet, kislányom! Meghoztam a gyógyulás reményét, kicsim!

– Mmm-mmm… – nyöszörögte a 15 éves gimnazista nagybeteg a paplan alatt.

– Vedd be ezeket, gyöngyöm, kérlek, jobban leszel tőlük! – simogatta meg édesanyja aggódón a párnába süppedt, kócos leányfejet. – És itt a lázmérő is, várok, amíg megméred a lázad.

– Jaj, Anya, már nem vagyok kisgyerek – nyögte Janet Carp, Tilda húga. – De köszi!

Felült az ágyban, amennyire bírt, mert a sertésinfluenzának szétpánikolt náthája nagyon elgyötörte. Valójában persze iskolusz undoritisze volt, megfázással egybekötve, és most jólesett neki, hogy valaki gondoskodik róla.

– Te vagy az egyetlen kézzelfogható gyerekem – simított ki egy rakoncátlan tincset tinije arcából.

– Anyaaa… – rótta meg az –, tudod, hogy ez nem igaz!

– Tudom – sóhajtotta anyja gondterhelten –, de mit csináljak, ha Tilda mindenestől kivonult az életünkből?

– Az ő dolga – kortyolt bele a teába a kisebbik lánya, cserfesen kioktatva szülőanyját. – Nem kisgyerek már, van saját élete. New York, munka, pasik, bulik, szex, drog, alkohol, erőszakos zaklatók, pszichopata sorozatgyilkosok. Tud magára vigyázni. Mit aggódsz?

– Köszike – sóhajtotta megint az anyja. – 25 év múlva én is ezt mondom majd neked, ha lesz egy lányod, aki kilép a nagybetűs életbe.

– Isten őrizzen! – fújt egy nagyot a teába kuncogva Janet. Megvolt benne egy tinédzser minden lázadása és ellentmondásossága.

Itt volt ez is, hogy újabban állítólag lányok foglalták le a fiúk helyett. „Ez is valami hóbort, amivel engem akarsz idegesíteni” – mondogatta Carpné, akitől Tilda egy arra alkalmas pillanatban elmenekült. „Irtóra irigyellek ám, nővérkém” – csicseregte neki a telefonba. „Te tényleg csajokkal kavarsz?” – szegezte neki Tilda. „Ja, az csak a mostani, nem normális énem. Elegem van a pasikból. Egyelőre ismerkedem a kapcsolatokkal…” – fújta a tini. „…Na, jó, tényleg, brahiból, meg hogy idegesítselek titeket, mert ezt marhára imádom. Ja, meg miért is ne? Ki tiltja meg? Rohanok az emberjogi képviselőmhöz, és a Pride-on is ott leszek, direkt.” Itt vége is lett a beszélgetésnek, mert – Janet szerint – Tilda kinyomta a telefont, valójában egyszerűen lemerült a nővér telefonja.

– Hagyj neki időt, Anya. Majd lenyugszik, visszajön vagy mit tudom én. Aztán megint egymást öljük, aztán visszasírhatod, hogy csak én voltam itthon.

– Nahát, neked jót tesz a betegség – kuncogott az anyja, majd megcsipkedte Janet arcát. – De azért inkább gyógyulj meg!

Ekkor elnevették egymást és magukat meg minket, írót és olvasókat is, meg a fordítógép is elromlott, de amúgy mindenkinek egész jó kedve lett.

Ha máshogy nem is.

+*+

Tilda leejtette a telefonját, ez zavarta meg az ábrándozásban, amit Clifton Curtis nézegetésével töltött el. Időnként a férfi is fel-feltekintett a papírhalomból, ami egyre terebélyesedett az ölében meg az asztalon, és az előbbi csúcsosodás meglehetősen izgalmasnak hatott a fiatal lány számára. Pedig a hivatalnoknak csak a Parker tolla szorult be két irattömb közé, a combja felett.

– Nem látta a tollamat? – kezdeményezett beszélgetést a férfi, átkiabálva a stand és a padok közötti sétálórészen, mivel ezzel egy időben egy takarítógép sivított arrafelé lassan és rettentő zajosan.

– Tessék? – kérdezett vissza Tilda, mert nem értette, mit mond az adóellenőr, csak azt látta, hogy beszél.

– Azt kérdeztem, hogy nem látta-e a tollamat? Itt volt az előbb! – ismételte meg hangosan a férfi.

A zaj nem hagyott alább, pedig a takarító leszállt a masináról, de elsietett valahova, és a gépet nem állította le. Szabálytalan és veszélyes, de nem szólt neki senki. A biztonságiak nem voltak sehol, Tilda pedig nem értett hozzá, hogyan kapcsolhatná ki. Curtis úr pedig észre sem vette, hogy elment a személyzet…

– Nagyon hangos ez a gép! – kiáltotta vissza a szőke hosztesz. – Nem értek semmit, amit mond…

– Hogy mondja? „Adjon sanszot ez ekképp?” Ennek nincs értelme, ne haragudjon, nem értem!

– Nézze, remélem, visszaér a takarító, és akkor tudunk beszélgetni, de egy szavát sem értem, elnézést! – zárta le a csevejt a lány.

– Ebben a zajban semmit nem hallok, azt főleg nem, amit mond, de tudja mit, már meg is van a tollam! – örvendezett Clifton Curtis, mikor felfedezte, hogy két irattömb közé szorult a Parkere.

Hát, jól elbeszélgettek.

Pár perc múlva a takarító is megérkezett, és el is cammogott rémes szerkezetével, valamint Tilda főnöke, a Szájas Örömök Stúdió vezetője, Ward McKee is befutott.

– Elnézést a késésért, de dugó volt a 2-es és a 6-os utca között – szabadkozott az adóhivatalnoknak, aki addigra már összepakolt, és úgy várta ügyfelét a padnál.

– Semmi gond – nyújtotta amaz a kezét. – Clifton Curtis.

– Üdvözlöm, Ward McKee, Szájas Örömök – fogadta a kezet a főnök, aki egy nagydarab, magas, szőke, tüskés hajú fickó volt, és a negyvenes éveinek közepén járt. Üzleti öltözetet viselt, tipikus ügyvezető kinézete volt. Jól rímelt az öltönyös adóellenőrre, csak nem volt annyira jóképű.

Ismét leültek a padokhoz, az asztalok mellé, mert máshová már nem tudtak volna papírokat teregetni.

– Gondolom, Tilda, az én jobb kezem már bemutatta a mi kis gyöngyszemünket – tárta ki karját széles mosollyal McKee, és már készen is állt egy marketing-bemutatóra.

– Ezért most inkább térjünk a tárgyra – vágott közbe udvariasan, kard híján szóval Curtis úr.

– Bejelentés érkezett, hogy Ön nem megfelelően kezeli a cég pénzügyi klaszterének kimutatásbeli elmaradásából érkező hiánypótló büdzsé alakítását.

– Meg tudom magyarázni – hebegett az üzletember. – De lehetne, hogy ezt ne a beosztottam előtt beszéljük meg? Nem hiszem, hogy neki ezt hallania kellene.

– Ha ő az Ön jobb keze, akkor miért ne – ajánlott helyet Tildának Curtis úr.

– Ó, nem, nem, vagyis igen, a jobb kezem, de azért a pénzügyi része nem tartozik a beosztottjaim egyikére sem. Büszke vagyok rá, hogy magam intézem – próbált előnyt szerezni szorult helyzetében az üzletvezető.

– Ó, értem már – vigyorodott el a hivatalnok, megkóstolva a gyengéket és butákat lebénító okos és erős hatalom édes ízét. – Nem „úgy” a jobb keze? Nos, ez már nem az én asztalom, inkább a HR-osztály zaklatásügyi kirendeltségéé – kuncogott. – Elnézést, de ez kihagyhatatlan labda volt – tért magához.

– Elmehet Tilda, vagy sem? – háborodott fel McKee.

– Várjon még – tartóztatta átható pillantással és puha karfogással az indulni készülő lányt a hivatalnok. – Ő mióta áll alkalmazásban? Bejelentett munkaerő? Legalább minimálbéren foglalkoztatja? Határozott vagy határozatlan idejű szerződést írtak? Minden papírra szükségem lesz Carp kisasszony alkalmazásával kapcsolatosan.

Tilda érezte, hogy szikrázni kezd a levegő, amint egymásra néztek. Egy pillanatra találkozott a tekintetük, és a légtér megtelt elektromos töltéssel. (A bevásárlóközpont elektrosztatikus töltést adott le bónuszban a késő estig ott maradóknak, így ők nap végén boldogan kisülhettek valamelyik bevásárlókocsi fogantyúján.) A papírok táncra keltek, szellő libbent és madarak csicseregtek – háromezer mérfölddel arrébb. Ez most nem az! Koncentráljunk már!

– Nos – szólalt meg Ward rekedtesen, ahogy az adrenalin megmerevítette hangszálait, és torka kiszáradt –, ha ezt előbb tudom, akkor elhozom a papírokat, így viszont nem tudok egyebet, mint esetleg a héten valamikor befáradni önökhöz… Ha ez így… elfogadható… megoldás.

Tilda engedelmesen álldogált a tárgyaló felek mellett. Egyre Clifton arcát fürkészte. Égő kék szemek próbálták kilesni a zöldes barna, titokzatos és izgató szemek titkát. Miért jött valójában? Lefülelni egy feketegazdaságot tápláló, multicégekkel parolázó, dolgozó népet kizsákmányoló, pénzhajhász monetaristát?

– Igen – mintha olvasott volna a gondolataiban a férfi –, valójában azért jöttem, hogy lefüleljek egy feketegazdaságot tápláló, multicégekkel parolázó, dolgozó népet kizsákmányoló, pénzhajhász monetaristát, de ha most nem tudom elcsípni magát, nekem a héten bármelyik nap megfelel ügyfélszolgálati nyitva tartási időben. Reggel 8 és délután 4 között várom az Adóhivatal főépületében, az Adózással kapcsolatos kihágások ügyével foglalkozó osztályon – ezzel felkelt az asztaltól, zsebéből kivéve átnyújtott egy névjegyet a megizzadt McKee-nek, aki joggal érezhette, hogy McKeenozni csak ezután fogják igazán.

– Önnek is adok, elragadóan szőke hölgy – fordult Tildához, és kezébe csúsztatott egy névjegyet úgy, hogy ujjai finoman érintsék a lány tenyerét, aki ettől megborzongott. (Vagy csak a légkonditól, amit ellenőrzés céljából tesztelgettek a hipermarket szinten, még zárás előtt…) – Hívjon bármikor, ha elnyomva és kizsákmányolva érzi magát.

Majd ugyanezzel a mosollyal el is tűnt a szemük elől, mint a köd.

Meg a lámpákat is lekapcsolták.

– Menjenek már haza! – üvöltött be a szintre az éjszakai biztonsági őr, aki a bevásárlóközpont szervizrészét őrizte, de olykor a közösségi helyeken is megfigyelő járőrözést tartott, és lekapcsolta a villanyt, hogy távozásra bírja a túlbuzgó munkalkoholistákat – meg az esetenként becsellengő, meghúzódni akaró hajléktalanokat…

+*+

– Anya…

Carpné felnézett a hálószobában a könyvéből. Azt hitte, egyedül lehet kicsit egy megerőltető, nehéz nap után, de Janet felébredt, és most ott állt az ajtóban.

– Egek, hiszen éjfél is elmúlt. Nem tudsz aludni?

– Nem nagyon. Idekucorodhatok? – kérdezte tőle a kamaszlány, és olyan arcot vágott, mint ötéves korában. Közeledett az ágy felé, lesunyt fejjel, felfelé nézve, mint egy kis ázott kutya. Nagyon aranyos volt akkor, most viszont inkább viccesnek hatott. Ismerve egyébként vérmes természetét…

– Hát, hogyne – invitálta be gyorsan a takaró alá, maga mellé anyja. – Meg ne fázz nekem jobban! Meg aztán, ha rám ragasztod a nyavalyádat, legalább nem kell holnap dolgozni menni – kuncogott, és összekoccantotta fejét a lányáéval.

– Jaj, Anya, olyan vagy, tudod, hogy ez nem fertőző már – felelte az, miközben befészkelte magát a kényelmes fekvőhelyre.

– Mi? Az iskolusz undoritisz? A fenéket nem… Felnőttkori szövődménye a munkusz undoritisz. Ha lehet, még rohadtabb, mint kiskori megnyilvánulása. És semmivel sem gyógyítható, kizárólag szabadnappal… Mondd el, kicsim, mi bánt? Miért nem tudsz aludni?

– Mert már szétaludtam a fejem. Ma többet aludtam, mint egy sárgaságot kapott, alultáplált újszülött.

–Jesszus, te gyógyulsz – konstatálta tettetett meglepetéssel Janet meglehetősen cinikus hasonlatát.

– Fogadjunk, hogy még mindig Tildán rágódsz, Anya.

– Apátok lelépése után kicsit nehezen viselem az eltűnős családtagokat. Különben is, nem értem, hogy miért nem jó neki itt? Az egyetemre sem vették fel, ilyenkor kell a támogatás, hogy ne adja fel, folytassa az előkészítőt. Elherdálja a tehetségét olcsó dolgokra. Cipőárusításra, gyorsétteremre, takarításra, most meg erre a fogfehérítésre, vagy mire!

– Fogközbarát táplálkozási, orális tanácsadó hosztesz a feladatköre, egészen pontosan.

– Hű, de tájékozott vagy! Hát, ez minden, csak nem jó… Ennyi erővel lehetne valami visszataszító foglalkozás is, mit tudjuk mi itt, Oregonban, hogy a jó öreg Nagy Alma mire bírta rá?

– Szerintem baljós és hagymázos képzelgés helyett látogassuk meg valamikor, oké?

– Nem is tudom. Beszélnem kellene vele. Nehogy zavarjuk vagy ilyesmi… Már vagy három hónapja nem hívtuk fel egymást. Nagyon haragudhat rám…

– Nyugi, Anya, majd én elsikálom. Mire odaérünk New Yorkba, kezes bárány lesz. Hidd el nekem! …És most hagyj aludni, légy szíves!

Ezzel a mondattal Janet Carp hátat fordított immáron teljesen éber anyjának, és – amúgy amerikaiasan – bevágta a szunyát.

Az asszony magára maradt a kétségeivel és a kérdéseivel. Tovább olvasta a félbehagyott könyvet, ami egy kétes hírű kurtizán és hűséges költő-szerelme közötti viharos és szenvedélyes szerelméről szólt. „És akkor Jeanne felkapta a vázát, amely a keze ügyébe került, majd egy hirtelen mozdulattal elhajította Serge felé…” Gyönyörű volt.

+*+

Tilda szemére sem jött álom, habár három órával előrébb járt, mint nyugati parton élő családja. Vagyis New Yorkban már reggel kilenc volt, és ő dolgozott, pedig egész éjjel nem aludt, így aztán talpon maradni sem volt egyszerű. Tulajdonképpen az egész este, éjjel és reggel egy egybefüggő álmatlan éjszaka volt. Ott állt a standon, kiszolgálta a látogatókat – aznap csak délig hat érdeklődő volt, és ezek közül egy vásárolt is Szájas Örömök® fogselymet! –, de csak kívülről érzékelte önmagát. A szája száraz volt, a szeme bedagadt és a másnaposság érzése kerítette hatalmába, pedig nem alkoholból ivott sokat, hanem az éjjelt átszelő ébrenlét kínos mocsarából, vagy honnan. Mindenesetre irdatlanul szarul volt, annyi szent.

– Halló? Tony, ma nem vagyok vevő a marhaságaidra – szólt bele a telefonba, mikor az megcsörrent. Nem kapott választ, így nagyon megijedt. Csak nem egy zaklató…?! De nem. Csak annyira fáradt volt, hogy elfelejtette elhúzni a zöld gombot… Így aztán a fülébe sikoltotta a telefon az utolsó csörrenést, amitől nagyot visított és elejtette a készüléket ijedtében. Mire utánanyúlt, az elhallgatott. „Francba” – dohogott magában.

Egész éjjel két dolgon járt az agya. Az egyik az adócsalás és a be nem jelentett, feketepiaci munkás-rémkép körül, a másik az ellenállhatatlan arcú és testű, izgató adóhivatalnokon. Ahogy matat a papírok közt… keresi a tollát… rámosolyog… beszél hozzá a megnyugtató hangján… a kutya meg nem mondaná, hogy finánc. Ezerszer lejátszotta magában, mi lett volna, ha nem engedi elmenni a standtól… Ha megetetheti a fogközvédő termékmintával… Egy színes, szélesvásznú pornófilmet forgatott le a dolgok mikéntjéről, hogy mi lett volna, ha… Most is csak úgy jöttek a képek, sorban, szép kis mozifilm 18 éven felülieknek…

– Elnézést, de folt van a szoknyáján – súgta hirtelen valaki a fülébe.

– Jesszusom! – sikított fel. A legjobb résznél szakították félbe! – Hol? – nézett le magára rémülten. A szoknyáján elöl egy hatalmas kávéfolt virított, amit épp most öntött le a kézmelegre hűlt, ipari kávéjával.

Felnézett, és akkor érezte, hogy ez a „ciki” megfogalmazhatatlan szuperlatívusza, mely az idő ezen intervallumában, konvergálhatott a maximum felé.

Kedves és szokásos emberi arckifejezéssel, ám nevetését palástolva előtte állt, ahogy álmaiban elképzelte, „Mr. C.C.”, azaz Clifton Curtis, az adóhivatalnok.

– Ó, a csudába! – korholta magát, és pirosabb lett a hipermarketekben használt „Akció!” feliratoknál. Gyorsan visszaállt a stand mögé, hogy csak a felsőteste látsszon.

– Semmi gond – somolygott a rettegett adó-nisz –, általában senki sem tud jól aludni, miután találkozik a magamfajtákkal. De most ne féljen, nem hivatalos ügyben jöttem. Gondoltam, elnézek már ide, hogy megismerkedjem a termékkel, ami idevonzza a látogatókat. Milyen íze lehet egy ehető fogselyemnek?

– Nem igazi fogselyem, persze, hanem fogközvédő ropogtatnivaló – nevetett fel Tilda. Előretolta a tálcát, hogy a férfi vehessen a kicsi falatkákból. – Sonkás, pizzás, sajtos és natúr sós – mutatta be a választékot a lány.

– Magának melyik a kedvence? – kérdezte Clifton, és rákacsintott a szőkeségre, aki ettől megint elpirult.

–Szereti a bio és vega dolgokat, ami kívül retkes, belül gombás, igaz, Tilda? – termett ott Tony a sármos férfi mellett. Idegesítően nagy volt a kontraszt a szívdöglesztő harmincas és a formátlan, kissé elhízott, zsíros hajú húszas pasi között.

– Édes istenem – suttogta maga elé lemondóan a lány, aki már nem tudta, hogy milyen fűtőértékkel éghetne jobban.

– Curtis úr, bemutatom Tony Wallace-t, az év dolgozóját az Ugrálj Szabadon boltjából. Nem akarja őt is kivizsgálni, esetleg elvitetni? Felszabadító lenne – tört ki belőle szabadon az igazság szava. Meg egy harsány böfögés, amit a kialvatlanság mellé társuló kávéivás okozta folyadékhiánynak és levegőnyelésnek volt betudható.

„Te olvasod is, amit írsz?

Szerinted?

Folyadékhiány mióta okoz böfögést?

Nem tudom. Nem mindegy?”

– Böööf… Elnézést – szabadkozott Tilda. Már sokkos állapotban volt lelkileg az általa produkált kínos helyzetek miatt. Ezt már fel sem vette.

– Az adrenalin okozza – mutatott rá Tony. – Rá se ránts. Majd az öcséd ráránt… Ha értik, mire gondolok – nevetgélt saját korlátolt és ízléstelen viccén Wallace.

– Mondd, Tony, nincs neked jobb dolgod? – szúrta oda ingerülten Tilda. – Nézd csak, ott egy vásárló, és pont felétek tart! – kiáltotta a fiú standja felé mutogatva. – Na, húzz el!

– Imádom, amikor lehet szívatni – csücsörített Tony, majd eltűnt balfenéken, mert történetesen tényleg érkezett egy vásárló a standjához, mit ad isten és a könyvíró, meg végszava is volt.

…Végszó!

…Végszó!!!

– Hát ez volt Tony, a korlátoltság és a humortalanság mintapéldánya – ocsúdott a szöszi hosztesz, aki időközben belefeledkezett a saját renoméjának megtartásába vendége előtt.

„2:22. Nem kéne már aludnod?

Nem. Hagyjál már! Mondd, neked is nincs jobb dolgod?!

Nincs. De holnap dolgozol…

Jól van, most van ihletem, hát mit szólsz bele?”

Szóval Tony távozásával mintha angyalok szálltak volna el a Szájas Örömök standja, a hosztesz és látogatója fölött.

– Elnézést, tegnap meg ma tényleg nehéz napom volt – hunyta le szemét szégyenlősen a lány.

– Nem kell szabadkoznia – fogta meg a kezét a férfi. – Mindenkinek lehet nehéz napja. Ez egy ilyen világ. Kőkemény, harcokkal és ehhez hasonló sztereotípiákkal teli. Mondja… Mert már nem bírom tovább. Tudom, hogy ön a lányom lehetne, ha 17 évesen összehozok egy kölyköt az akkori hat különböző nőm valamelyikével, és tudom, hogy magácska hamvasszőke és talán szűz is, meg azt is tudom, hogy én egy papírrágó, büdös szájú hivatalnok vagyok, aki…

– Hallgasson – tette a sármos Curtis úr szájára az ujjait Tilda. – Le kell csekkolnom azt a szájat. Ha igaz, akkor kap tőlem grátisz szájvizet.

Majd – maga sem tudta, milyen indíttatásból, de a pillanat varázsában – áthajolt a standon, és megcsókolta Cliftont.

Meglepődött, hogy nem is büdös a szája, ellenkezőleg: édeskés és mentol illatú volt. Puha, mint a júniusban piacon felejtett és augusztus elején megtalált cseresznye, mint a frissen leejtett paradicsom felszakadt héja. És legalább annyira piros… De egyáltalán nem büdös.

– Nem is büdös a szája – lehelte a csodálkozástól kissé bénultan a szőke lány.

– Csudába – suttogta a férfi –, akkor nem kapok ajándék szájvizet?

Közel volt az arcuk, és azt hitték, egyedül vannak a mindenségben, vagyis a „mindenségit, Carp, mit képzel, ez a Walmart, nem egy elk*rt kupleráj!” felkiáltással megtöltött hipermarketinges levegőben, azaz – zviviviviiiiiitty, mondaná a visszahúzott hangszalag, mikor megáll a filmzene – úgy tűnt, még sincsenek annyira egyedül.

– Carp, mit képzel, mit művel? Azt hiszi, valami ócska kuplerájban van?! – recsegte tényleg valaki magánkívül, de rajta kívül más nemigen kiabált.

Ez a valaki pedig az elgyötört arcú stúdióvezető, Ward McKee volt, akinek a tegnapi peches adóhivatali találkozása után már egyáltalán nem akaródzott semmilyen kihágást engedélyezni.

– Khm, khm… – az alkalmi gerlicepár szétrebbent.

– Á, csak teszteltem a fogselyem és a fogvédő harapnivalók hatásosságát enyhén savas közegben… – próbálta menteni a menthetetlent Tilda, és erre már Clifton is hevesen bólogatott, csak higgyenek már nekik és ne legyen botrány, mert legkevésbé az hiányzik ezekben a zaklatott hétköznapokban. (Főleg, amióta megint véget ért a Melrose Place és a Dallas összes évadja, valamint a Fox bejelentette, hogy ismételten elkapálják az idei díjnyertes sorozatukat valami alantas újdonságért.)

– Ráadásul… pont vele?! – fakadt ki még egyszer Ward, amikor meglátta a zavartan mosolygó, kisfiús szégyenérzetbe burkolózó Curtist.

– Nézze, ez roppant kellemetlen mindannyiunknak, de higgye el, hogy csak a munkámat végeztem. Körültekintően átvizsgáltam az árut, használat közben és egy helyi dolgozó segítségével, hogy kellőképpen megtartsuk az objektivitást. Le kellett ellenőriznem, elkerülve a placebohatást vagy a Heisenberg-féle határozatlansági elv eredményét, miszerint… Nem érdekes. De a lényeg, hogy azt kutattam, hogy az önök terméke minőségileg mennyire kifogásolható… Minden ilyen kifogásolt esetben meg kell bírságolnom az adófizető, kereskedelmi cégvezetőt, amiért megtéveszti a fogyasztókat. Ám megnyugodhat, jelen esetben nem találtam semmi hiányosságot a Szájas Örömök® termékekkel kapcsolatosan, így önnek csak a pénzügyek terhelik a hivatali elintézendőit, a fogyasztóvédelmet és az állami meósokat nem szabadítom magukra.

Ezzel az adóhivatalnok eredményesen kivágta magát és Tildát a kutyaszorítóból. (meg az – egy figyelmetlen vásárló jóvoltából – időközben rájuk tekeredő madzagszerűségből).

– Bocsánat! …Jaj, kisfiam, ne játssz a kötéllel, a végén odajutsz te is! – korholta a figyelmetlen vásárló, egy meglehetősen „kedves” anyuka a hétéves kisfiát, mikor az nevetve összeszedegette az általa bogba kötött madzag maradványait.

Közben McKee nagyot nyelt, félrement a nyála a nagy üvöltözésben, és az arra való koncentrálásban is, hogy ne nevesse el magát, amiért ez a két szerencsétlen idióta belegabalyodott valami háztartási, nem élelmiszer jellegű (non-food) vacakba. De kibírta, és így megőrizte vezetői méltóságát, mint aki uralta a helyzetet.

– Rendben, elfogadom. Meglehetősen szokatlan munkamódszer, de hatékony… Gondolom – bólintott kissé kétkedve, de engedve a hivatal erejének.

A szőke hosztesz pillantásaival majd’ felfalta a cserfes adóhivatalnokot. Ez a kis jelenet, a nagy szavak és Heisenberg – aki az ő lányos képzeletében nyilvánvalóan csak egy döntésképtelen tini szerelmesregény-író lehetett, és ezért is nem vették fel a Harvardra – kikezdték benne a felágaskodó Nőt… Na, hagyjuk. Érti mindenki, mire gondolok.

„Értjük. Tovább.”

Szóval szívesen töltött volna a férfival mélyebb ismeretség létesítése okán időt.

„Na, ezt írd át.”

Szóval szívesen töltött volna időt, mélyebb ismeretség létesítése okán, a férfival.

„Mondok egy viccet. Te tudod, mi a különbség egy jó pasi és egy jó könyv között?

Nem én. Mi?

…Akkor pasizz tovább szépen.”

Clifton is érezte a bizsergést – a mobiltelefonja jelzett, hogy le fog merülni.

– Most mennem kell – kocogtatta meg ujjaival a stand pultját, mintegy feloldva a meglehetősen befülledni igyekvő helyzetet. Mélyen a lány szemébe nézett, és azt mondta:

– Mikor volt utoljára szemfenék-vizsgálaton? …Ööö, akarom mondani… Hívjon, ha bármi van, vagy akkor is, ha nincs. Bár akkor nincs bármi, csak a semmi. Hogy lehet a semmi bármi, ha egyszer nincs? Hívjon, ha kedves az életem! Vagy, ha ön az én kedves életem… Na, viszlát.

Azzal ismét eltűnt, de most látták elmenni.

Az élet és a vér a szokásos medrében folyt a továbbiakban a Szájas Örömök portáján. Is.

+*+

Aznap este hazaérve letette a táskáját a szűkös albérleti szobájának nappalivá avatott sarkába, Tilda leült a kopott fotelba, és elővette a névjegyet, amit Cliftontól kapott. Egy darabig forgatta az ujjai közt, aztán keresztbe rakta, majd végül origamit gyártott belőle, csak úgy, szórakozásból. „Oregoni origami, oregánós aranygali” – mantrázta mélyen belül. Ez megnyugtatta kicsit a hivatalnok iránt felajzott érdeklődését. Közben eszébe véste a névjegygalacsinról fel-feltűnő telefonszám számjegyeit: 4… 2… 7… 0… 7… 2… 4… De furcsa számsor, milyen jópofa, könnyű megjegyezni. „Hogy is volt? 4… 2… Oké. Megvan.”

Mi lenne, ha felhívná? Meddig csörögne ki? Vajon ő hagyná? Vagy azonnal felkapná a telefont? Álmos hangja lenne? Vagy vágyakozó? Számít rá? Vajon meglepődne? Elmehetnének-e még aznap este randizni? Vagy a felesége venné fel, és ő meg jól bebukna, mint szökött állatkerti majom az asztal alá?

„Egy próbát megér.”

Beütögette a számokat, nagyon vigyázva, hogy pontosan sorban következzenek, nehogy félremenjen. Azt nem bírná ki idegekkel.

– Prrr, prrr, prrr – mondta lassan a digitális jelzés a hangszóróban, vagyis a telefon kicsöngött.

Tilda gyomra már a torkában volt, úgy érezte, kihányja, de menten.

– Tessék – egy férfihang szólt bele.

Mr. C.C.! A lány nem bírt megmukkanni.

– Halló? – kérdezte a vonal túlsó felén az ismerős hang.

A szőke szépség még mindig nem felelt. Valaki ellopta a hangszálait.

– Halló, ki van ott? …Szóljon bele! Látom a kijelzőn a telefonszámot. Ha szórakozik, visszahívom, megkeresem, és elbeszélgetek magával! – a férfi kezdett ingerült lenni a hosszúra nyúlt csend miatt.

– Ne! – nyögte ki Tilda. – Vagyis… De. Beszélgessen el velem! Jöjjön el, keressen meg, és beszélgessen el velem! – az utolsó szavak már könyörgésként hagyták el a száját.

– Carp kisasszony? Nahát! Miért nem ezzel kezdte? – kacagott bele a kagylóba a szexis hivatalnok.

Még a hangja is szexis volt. Meglehet, egy egész szextett is ott volt. Persze még nem volt semmilyen tett a szex felé…

„Ne próbálkozz, ezzel nem lesz jobb. Készülj a halálra! Tűz, könyv a tűzben, üres nyomda, remittenda a sarokban, sarok a remittendában, elégedetlen kiadó, lincshangulat a könyvesboltban, éhező író, vááá!

Jaaaj!!! Neee!!!

A remittenda a visszamaradt nyomdai anyagok összessége, el nem adott kiadványok összehordott példányai. Elszállításuk minden esetben megbeszélés tárgyát képezi, de az ügyfél megrendelése esetén a nyomda felelőssége épségben visszaszállítani a remittendát az ügyfélnek, ha az kifizette és igényt tart rá. Novoszibirszk és Mahoney Nyomda, Portocabana OR, USA, 2004. ISBN 786-254…”

– Miért nem ezzel kezdte? Végre hallom a kedves kis hangját. Hát, mondja, mi nyomja a kis szívét? Nekem elárulhatja. Meghallgatom. Adótanácsadást is vállalok, magának még este is ingyen…

– Találkozhatunk most? – vágta rá Tilda, mert már nagyon szerette volna újra látni a papírok hercegét.

– Nem kellene aludnia? Olyan fiatal és hamvas. Ki kell pihennie magát, hisz’ a múlt éjjel sem aludt…

– Nem, nem kell. Én… én találkozni akarok magával! Majd alszunk együtt. Vagy nem…

– Ne szaladjunk annyira előre, kedves Tilda – a férfi hangja nagyon selymessé vált. – Előbb látnom kell egy személyi igazolványt, hogy elmúlt 18 éves, aztán az adópapírjait, hogy azokkal is minden rendben… Ez a feltételem a találkozásra.

– Negatív HIV-teszt és érvényes jogsi nem jó? – próbált alkudozni kicsit szomorúan a lány a fotelban gubbasztva.

– Sajnos nem – suttogta érzékien Clifton. – Nekem nullás adóigazolást és személyi igazolványt mutasson, kérem, könyörgök… Mutassa meg, hogy van, és hogy nincs adótartozása, s hogy érvényes, s hogy elmúlt 18! Ó, Tilda! Már alig várom, hogy lássam!

A lány felsóhajtott, de még nem szólt. Tudomásul vette, hogy bimbózó szerelmük útjába máris egy aprócska akadály gördült.

Nem volt bejelentve a Szájas Örömökhöz, és nem volt nemleges adóigazolása sem.

– Rendben – szólalt meg halkan, beletörődve sorsába, hogy megint talpalhat a hivatalban naphosszat. Mire sorra kerül…!

– Bocsásson meg, de megégettem már magam párszor – magyarázta az adó-nisz, akinek a hangja is klasszis volt. – Tudja, a hat nőm a koliban felfedezték egymást, mivel az egyiknek volt adótartozása, és mikor a másikkal szerelmeskedtem a vécében a hivatali gyakorlatom alatt, pont bejött, meglátta, mit tettem, és elhagyott… Elmondta a többieknek, akik történetesen mind a barátnői voltak, és így derült ki a további négy, szimultán kapcsolatom… Azóta soha, soha többé… Nem tudok már hinni… ne haragudjon!

– Ez borzalmas – suttogta Tilda sokkoltan. – De hát miért? …Miért volt annak a nőnek adótartozása…?!

– Nem tudom – nyögte a felismerés súlya alatt Clifton. – Nem tudom. De kérem, ne beszéljen erről soha senkinek. A legféltettebb titkomat bíztam most önre.

– Rettenetesen sajnálom – szipogta a lány a meghatottságtól, hogy a férfi elmondta neki a legféltettebb titkát. – Tudok bármiben is segíteni? Átmennék. Sokszor már egy ölelés is segít a bajban vánszorgó igazságérzet elviselésére! Az adóigazolásom nincs éppen most nálam – nyelt egyet –, de a személyimet át tudom vinni. Nem akarom kijátszani az érzéseit, higgyen nekem! Kérem, könyörgök, Clifton! Higgyen nekem! – a végén már zokogott a telefonba, ömlöttek a könnyei a padlóra és mindenhova, ahova vitte őket a gravitáció. A telefon beázott.

– Igaza van… Ma ön is megmutatta a maga gyengeségét, amikor kávéfoltos lett a szoknyája, meg böfögött, kétszer is, és amikor elküldte a kollégáját a fenébe, mert az ön saját öccsével fennálló vérfertőző kapcsolatát kikotyogta, vagy, hogy ebbe belezavarodtam. Valamint, hogy álmos szagú volt a szája. De nekem nagyon tetszett! És tudom, hogy nem szereti a retket gombával, azt én sem, mert csípős, és ha pont gyilkos galócát fogok ki, akkor csúnyán meghalok, szóval… Jöjjön el, mert nagyon meg szeretném magácskát ölelni. Nagyon. De cserébe csak annyit kérek, hogy holnap az első dolga legyen beszerezni az adóigazolást. Különben összetöri a szívem…

Az utolsó szavaknál Tilda már kiugrott a fotelből, felkapta a táskáját, konstatálta, hogy este tíz óra van, majd elhagyta a lakást, kezében a telefonnal. Csak rohant, rohant a szétorigamizott névjegykártyán szereplő címre, taxit fogott, és padlót is a nagy sietségben, de nem bánta semmije. Fontosabb volt, hogy támasza legyen egy elkeseredett férfinak… Meg már le is akart feküdni valakivel. Olyan kínos volt az ő korában szűznek lenni. Elvégre az már lassan az óvodában is ciki…

+*+

Janet leült a laptophoz, amely épp az asztalon töltődött, mivel már nagyon a végét járta az akkumulátor. Így nem is vitte magával az ágyba, mint azt mostanában szokta volt – persze, csak miután az anyja már nem látta, mivel nem szerette, ha késő éjszakába nyúlóan „gépezett”. Igaz, most még délután volt, helyi idő szerint.

„Mázlista nővérem tutira hedbengel valahol” – jegyezte meg magának. Persze, tudta ő, Tilda csak mázlista, nem rocker. Akkor is sok koncertre elmehet ott New Yorkban. Itthon, ebben az unalmas kisvároskában soha nem történik semmi.

Kinyitotta a Messengert, rákattintott az anonim BuliVan társkeresőre, hátha várja valaki, aki csetelni akar vele. Mondjuk egy hasonló korú lány… Itt ismerkedett meg a legtöbbjükkel, de személyes találkozásra sosem került sor. A csajok legtöbbször erre már nem értek rá, vagy nem is voltak igazából „olyanok”, vagy ő nem tetszett nekik, és kiléptek.

__[Szia]

– érkezett Montague, az első vendég „LeszBoszi csetszobá”-jába.

LeszBoszi írta:

[Szia, Montague, miért vagy te Montague?]__

– incselkedett vele LeszBoszi. „Tutira srác” –, csak azért jön, hogy évődjön azon, amiért ő „más”. (Persze csak brahiból, hogy a családját sokkolja és a környezete idegeit borzolja.)

__[Mert Capulet Júlia mégsem lehetek]

– felelte a csetpartner.

„Persze, mert ő kapu lett.”

[Haha, LOL, gondolom, azért, mert pasi vagy!]__

__[Nem, nem vagyok pasi, különben miért jöttem volna ide?]

[Akkor lány vagy?]__

__[Hát, ha pasi nem?! Akkor szerinted mi más? Vicces vagy!]

– dobott egy kiábrándult arcot mutató szmájlit az ismeretlen.

[Lépj ki, nem vagyok kíváncsi rád.]__

__[De kis duzzogós lettél, pedig én csak ismerkedni akarok. De ha idegesít az internet, gyere, koccanjunk valahol, személyesen, ahogy kell!]

[Ááá, bocsi. Kicsit nehéz napjaim vannak. Nem úgy… Mielőtt belekötnél. Hanem úgy mindennel.]__

__[Hány éves vagy?]

[Számít ez? 19 vagyok, ha érdekel. Nem vettek fel az egyetemre, elegem van a családomból, a hülye anyámból, a húgomból, aki nem érti meg, hogy én más vagyok, meg a munkámból…]__

__[Húha. Akkor nem vagy egyedül. Gyere, öntsd ki a szíved Montague-nak!]

[Jó, de mi van, ha te mégis pasi vagy? A pasikból is nagyon elegem van.]__

__[Nem vagyok pasi, nyugi már!]

[Küldjél képet magadról, és akkor elhiszem. De saját kép legyen ám!]__

A Montague becenevű csevegőpartner átküldött egy képet egy csinos nőről, aki bizonytalanul mosolyogva nézett a webkamerába, és már méterekről ásított róla, hogy meleg.

Janet kicsit meglepődött, mert nem számított rá, hogy az ismeretlen ilyen képet küld. Azt hitte, hogy tényleg pasi. De akkor nem az? Tényleg nem az? És ha nem az, tényleg akar találkozni vele? Mi van, ha meg akarja majd csókolni, vagy még rosszabb? Ő pedig rájön, hogy inkább mégiscsak marad a „kanoknál”? Mi van, ha kiderül, hogy ő csak „brahilangyi”, ahogy a suliban csúfolják a többiek? (Persze, tesz rá magasról, de azért mégis…) Mi van, ha lehullik az álcája, hogy igazából sebezhető, és meg is sebezték már? Ki fogja megvédeni? Hol a nővére ilyenkor, amikor szüksége volna rá?

__[Na, hogy tetszem? Találkozzunk már. Írj valamit! Miért nem írsz? Nem is vagy meleg, igaz? Csak álságoskodsz, hogy aztán elbánj velem. Most már biztos vagyok benne, hogy csak mulatsz rajtam! …Menj a fenébe!]

__[*Montague kilépett a szobából.*]

Janet becsukta a laptopot, és felmászott az ágyra. Összekucorodott, egészen kicsire, és nem akart tudomást venni a világról. Azt akarta, legyen olyan kicsi, mint egy hangya, és hordja-vigye a sáskahad… Valami ilyesmiről fantáziálgatott. Egy másik világról, ahol másik Janetként élhet. Átléphet egy tükrön, vagy beugorhat egy folyó örvényébe, hogy elérje azt a másik dimenziót.

Már kereken egy hete nem ment iskolába, annyira nyomasztották az ottaniak – a tanárok, a társai és az egyetlen srác, akit messze elkerült: Russel Bruce. Senkinek nem mondta el, hogy három hete milyen rettenetes élményben volt része az egyik lyukasórán, amikor ez a fiú is ott volt. A leghelyesebb, legmenőbb arc, akibe Janet Carp évek óta reménytelenül bele volt zúgva, szűk körben bevallotta, hogy ő igazából a fiúkat kedveli…

+*+

Kifizette a húszast duzzogva – valahol érezte, hogy átverték. Tényleg szőke volt. De hiába próbálta rábizonyítani a taxisra, hogy szerinte elszámolta és sumákolt, a szőke tincsei, az érzéki szája és az égő kék szeme sem tudta megadásra bírni a zsarnok csalót. Kíméletlenül elhajtott a duplán számolt cechhel a kesztyűtartójában.

Tilda Carp megállt a ház előtt egy percre, a szél belekapott a hajába, és felfújta a magasba. Huncutul játszott a világos fürtökkel, mert ráért, nem sietett sehova, csak úgy fújdogált a nagyvilágba. Meglehet, jó volt ez így neki akkor, annyiban, azért.

Na.

Megnézte magának azt a helyet, ahol a szívtörlesztő adó-nisz-hivatalnok éli mindennapjait. Hátha jönni fog még ide…

„C. a második emeleten lakik” – konstatálta, felmegy a lifttel, előkészíti a személyijét, meg ennek tiszteletére a sebtében táskába pakolt Bourbont – még otthonról csórta el a bárszekrényből –, hiszen már elmúlt 19 éves is. A Bourbon. Ő még két nap híján nem. Alig volt idősebb nála a konyak – annak idején Tilda születése megünneplésére vették a szülei, de sosem bontották fel. Mint ahogy még őt sem bontotta fel senki…

Aznap este egy üveg alkohol és egy szőci nőci készültek elveszíteni a rég megunt szüzességüket.

Tilda felért a második emeletre, ahol már várta őt Clifton a gangon.

„Vagy a gangon a Clifton?

Légy szíves, ne hülyülj közbe’ bele… Mert én közbe’ belehülyülök!

Jaj, elnézést. Khm. Olvaslak tovább.”

Most, így este, a belvárosi lakótelepi bérház második emeletén pislákoló izzólámpa alatt, Clifton még csinosabbnak tűnt a lány szemében. A férfi rövid barna haja jól megválasztott barkóban és tarkóban végződött. Mosolya ellenállhatatlan volt, mint mindig, és Tildának a szíve majd’ kiugrott a helyéről, míg megtette azt a pár lépést a liftajtótól a bejáratig.

– Örülök, hogy eljött, kedves Tilda – köszöntötte illedelmesen a hivatalnok, majd bevezette a lakásajtóig, de ott hirtelen megfordult:

– Személyi igazolványt kérek, gyönyörű angyal!

A lány elpirult a dicséret hallatán, és ahogy belépett az ajtón, már felkészülten tartotta a plasztikkártyát a férfi orra elé. Az átvizsgálta tüzetesen, megnézte magának a fényképet, majd elgondolkodva megjegyezte, miközben lesegítette egyúttal a látogatója kabátját is:

– Milyen szép…

– Szép?

– Igen. Természetes. Szeretem nézegetni a személyiket, mert ott mindenki egy pillanatig önmaga. Nem pózol, nincs hamis arckifejezés, csak a puszta valója, önnön lénye, aki ő maga. És ön itt is gyönyörű, nem csak a valóságban. A lelke gyönyörű. A gondolatai, a metafizikai suhanása. Átsugárzik a lamináláson. …És ha elhozta volna az adópapírját, az lett volna a legcsodálatosabb… De hagyjunk valamit a holnapnak is, ígérje meg, elhozza nekem a reggeli első metróval.

Tilda ideges lett. Nem akarta felfedni, hogy valójában nincs meg neki az a papír. Mi lesz, ha elveszíti a férfi egyetlen, törékeny és ingoványos talajba hullott bizalmi magját, és még meg nem nyert szerelmét?

„Jézusom.”

Oké, oké, a lényeg, hogy rettenetesen beijedt, és csak annyit tudott kinyögni:

– Milyen első reggeli a metróban? A Subway-ben reggelizzünk? Nem értem…

A hivatalnok elmosolyodott.

– Hogy maga milyen kis csacska–macska–pamacska – jegyezte meg, majd bevezette a nappaliba a megszeppent lányt.

– Miért mond ilyeneket?” – gondolta az kissé ijedten.

„Mert izgatott vagyok. Két éve nem voltam nővel. Főleg nem ilyen harmatos teremtéssel, akire még a nap se bocsátott sugarat. Eddig még a személyijét sem volt hajlandó elhozni senki…” – válaszolta gondolatban Clifton.

Persze, ha telepaták lettek volna a Beta bolygóról, akkor sikerült volna nekik ez a kis metakommunikáció. De nem voltak azok, így eme gondolatokat csak mi ismerhetjük. Ilyen az élet.

„Betakommunikáció.

2:32 van.

Juhé! Tíz perc alatt írtam volna tíz oldalt…?

Fenéket, közben eltelt 24 óra…

Most már 2:33 van.

Kit érdekel? Azt írjad, mi lett a párocskával? Ki kell tenni a 18-as karikát?

Azt nem, csak a hulahopot…

Ezt én nem bírom tovább… Visszavonulok. Írjad!

Leültek a dohányzóasztal mellé, az ülőgarnitúrára, egymástól pont olyan távolságra, hogy még a szobában legyenek, de ne legyenek zavarba ejtő közelségben. Valahol 5 méter és 0 centi között. Kínosan ügyeltek arra, hogy ne keveredjenek mínuszba…

– Hoztam egy üveg Bourbont… Ezúton szeretném, ha kinyitnánk, és… – de Tilda nem fejezhette be, mert Clifton odahajolt hozzá és megcsókolta. Alighogy szétváltak ajkaik egymástól és saját maguktól is, a férfi megkérdezte:

– Mielőtt innánk belőle, csak még egyszer az álomszagú szájból… Hadd kortyoljak egyet…

„Úristen! Ááálomszagúúú száááj, úúú, valamelyik együttes énekelhetné…

Csst! Nem hallod, hogy csókolóznak?”

A lány felsóhajtott, és megadta magát a kívánságnak, majd elborították ajkait az adó-nisz ajkai, és ezen ajkak kristálycsilingelés kíséretében találkoztak a fogakkal is, úgy csőrön kapták egymást.

A vehemenciát az üveg Bourbon bánta, mivel sürgősen találkoznia kellett a földdel – Tilda a lábával megküldte az asztalon álló, formás, hosszúkás palackot. Ez akkor történt, amikor elborította őt a férfi mélyen szántó érzelmi beállítódásából fakadó mozdulatsor, és eldöntötte a kanapén.

– Ó, bocsánat – segítette vissza ülő helyzetbe a meglepett szőke lányt Clifton, aki nem gondolta volna, hogy ilyen szinten begyorsulnának a dolgok. De nem is, csak a gravitáció és a hatás-ellenhatás törvénye próbált dolgozni kicsit a 18-as karikára.

„De abból nem esztek! Mert hogy nem is étel!

Te egyre hülyébb vagy. Ezt már éjfélkor is mondtam…”

– A konyak! – kiáltott reflexszerűen a lány. – Nem törött el? Annyira sajnálom!

– Mit? Hogy nem törött el?

Kirobbant belőlük a nevetés, annyira béna volt a helyzet. Itt vannak ők, a bombázó hamvas ifjú hölgy és a szívtörlesztő adó-nisz, akiknek az életük nem fenékig tejfel, de azért mégis haladnak a maguk autonóm útján, amelyek most keresztezték egymást… És rengeteg érzelem, még több értelem és minimális J. Austen, mégis, de mind inkább valami őrjítő szerelemszerű érzés kerítette hatalmába őket. Ennek ellenére ezek törnek-zúznak, kiöntenek, ledöntenek és egymás hibáit látják sorban egymás után.

A konyakos üveg nem törött el, a lányság megmaradt, és a hamvasság is, ahogy Clifton kiment a konyhába, és hozott két konyakospoharat, Tilda pedig ügyesen kitöltötte a palack tartalmát a poharaikba. Közel húzódtak egymáshoz a kanapén, felemelték a csillámló italost, majd a férfi megszólalt:

– Szeretném ezúton ünnepélyesen megkérni, hogy tegeződjünk, kedves Tildám.

– Ez nagyszerű – mondta huncut kislánysággal a szőkeség –, még sosem ittam pertut! Pláne konyakkal…!

Átfonták karjaikat egymással szemben, és úgy itták ki a poharat.

– Szervusz!

– Szervusz! – majd két csókot nyomtak egymás arcára, és aztán, ahogy a hevület vitte őket, középen összetalálkoztak ismét.

– Elnézést – nyögte a férfi. – Már megint elfeledkeztem magamról. Pertu után nem illik csókolózni… Ne haragudj.

– Ez meg milyen szabály? – kérdezte érdeklődve Tilda.

– Az ősöreg nagymámim találmánya – kuncogott Clifton –, sosem árulta el, miért. De gyanítom, köze lehetett ehhez annak, hogy az ő nagyapóval megejtett pertuja után kilenc hónappal megszületett az apám…

– Jaj, de huncutok ezek a régi népek – nevetett felszabadultan a lány. – Hát, ilyen sztorink nekünk is van. Nálunk a nagymamámat egy katona ejtette teherbe még Vietnam előtt. Aztán elment harcolni, a nagyi meg ott maradt egyedül a gyerekkel. Na, jó, ez nem éppen vidám történet, de azért jól végződött. A nagyapám hazaindult, láb nélkül, de lelkesen és büszkén, hogy apa lett. Aztán elcsapta egy teherhajó, mikor jött haza, és leesett a mólóról… Oké, mégsem végződött jól!

– Atyaég – a férfi elkomorodott ennek hallatán. – Ez szörnyű!

– Jaj, dehogyis, egy csomó dolog van az életben, aminek ennek ellenére lehet örülni – ölelte meg a komor Clifton Curtist a kacér Tilda Carp. – Itt a nagy ölelés, amelyre szükséged van, Clif, ha hívhatlak Clifnek…

A hivatalnok nem válaszolt, csak még jobban belebújt az ölelésbe, és így maradtak percekig, szótlanul, csak úgy, mert jó volt, és egy egész évszázad belefért volna a várakozásba.

Ott ültek a kanapén, és összenőttek a szívüknél úgy, hogy egy sebészosztag sem tudta volna szétműteni őket. Nem is kellett. Ott és akkor és úgy értek össze, amikor az a legtökéletesebb volt. Talán egy fél óra is eltelt, ameddig csak ölelkeztek és csókolóztak, és megint ölelkeztek, és én meg itt már egy nagy halom papírzsepit elszipogtam, mert annyira romantikus volt az egész.

„Te most nekem jeleztél? Hogy jöjjek vissza osztani az észt? Vagy mi van? …Ja?! Ezek még mindig csőröznek? Azta’! Kitartó páros. No, de az olvasó is az. Én viszont elmentem aludni. Jó szórakozást!”

Hála Istennek, négyesben maradtak, a két szerelmes gerlice, az olvasó, az író meg a túró.

Hajnalba fordult már, mire az egymásban elmerült szerelmesek kibontakoztak az ölelésből, és hanyatt dőltek a kanapén. Eloltották a lámpát. Egymás mellett feküdtek, nézték a nappali ablakán beszűrődő fénypászmákat, amiket az utcán elhaladó autók vetettek végig a falon. „Az évezred új csillagai, amiket bámulhatunk” – tört felszínre Tildából a filozófus, attól a nagy szerelemtől, ami megtalálta őt. Pontosabban felkereste és nemleges adóigazolás felmutatására kötelezte… Érezte és tudta, életében először és talán utoljára ő volt a világon a legszerencsésebb adócsaló.

+*+

– Szia! Elhívhatlak valahová suli után? – csattant az öltözőszekrény ajtaján egy kéz. Janet felszisszent, hogy a jó anyját annak, aki miatt majdnem szívbajt kapott.

– Bocsi, hogy megijesztettelek! – a kéz tulajdonosa kisfiúsan visszakozott.

– Russel? – fordult meg hitetlenkedve a lány, merthogy legkevésbé erre számított, valamint igencsak elmerült a szekrénye tartalmának rendezgetésében. Ez már büdös, ez is használt, fuj, itt egy rohadt salátamaradvány, uuuáuuu, de gusztustalan! …Lehet, hogy kicsit rendetlen vagyok?” – tűnődött el, míg mélységes undorral a képén vakarta ki a féltett kincseit a koszból.

– Mi a bánatot akarsz te tőlem? – fakadt ki, de meg is bánta rögtön, hogy valaki máson vezette le a saját maga által keltett káosz iránt érzett tehetetlen dühét. – Á, bocsi… Kicsit feszült vagyok… Na, mondjad, mit szeretnél. Hallgatlak.

– Ja, semmi – hárított a fiú, mert már nem hitte, hogy jó ötlet lesz elhívni a lányt. – Csak gondoltam… – habozott fékezetten.

– Mit? – kérdezte Janet, és már majd’ kiugrott a szíve a helyéről. Bár nem egészen értette, mit akar tőle a suli legmenőbb, ámde igen más kórusban dalolászó ásza, akibe már az esze megjövetele óta oly szerelmes volt, mint lapos tapsifüles a répapürébe… Az országúton, a nyolcvanas táblánál, kamionos felvonulás után… Merthogy mégiscsak meleg volt. Így aztán vége lett a szép időknek…

– Hát, sok mindent gondoltam – vakargatta a fejét Russel Bruce. – Például, hogy pisilni kell, meg úgy ennék egy hambit, illetve, hogy mi ketten beülhetnénk suli után valahova… tudod… beszélgetni.

– Te randira hívsz egy lányt? – ezen a sokat megélt tini is rendesen meglepődött. Azt hitte, nem hallhat még ennél is nagyobb különcséget, de már jött is a mondat:

– Miért? Én is meleg vagyok, te is meleg vagy, ha összejövünk, az igazán heteró, nem?

Janet Carp felkacagott, és alig bírta abbahagyni.

– Te nagyon vicces vagy! Jó elmélet. Tetszik. Rendben, elmegyek veled. De csak ha én választhatom meg, hogy hova. Burger King kizárva… A kávézót rühellem és drága, a sarki éttermet pedig te utálnád, mert ott nem tűrik a másságot. Nekem bármi jó, amúgy…

– Akkor legyen a park. Leülünk egy padra, és én viszem a kaját – szólt Russel Bruce, majd elkísérte a szekrényétől az osztályteremig társát, majd pajkosan összekacsintottak: A szivárvány jegyében tartsunk össze!

Így aztán az izgalomtól Janet mind a hét színt produkálta az arcán – a pirostól a liláig – az irodalomóra alatt …

Ez volt az utolsó óra, s mint ilyen, rettentő unalmas volt,

„akárcsak ez a passzus, jaj ne már, ez olyan amerikai filmes, ugorjunk már!”

Eltelt, elmúlt, relatív időérzékelésben, valahogy így:

– Hát ez nem igaz. Itt hogy telik az idő? Az előbb néztem: 12.10. Aztán eltelt fél óra, megint lenéztem az órámra: 12.15…” – gondolta Janet.

Közben túrta az orrát és kifelé bámult az ablakon, mert azt hitte, senki sem látja, de tévedett, mert Isten mindent lát.

Istennek az iskolagondnok kutyáját hívták, és az meg pont befele nézett az ablakon. Ásított egy unalmasat, és arra gondolt – már ha a kutyák gondolatait fel lehet fogni –, hogy az a kétlábú nőszemély, a második emeleten, most pattintotta el azt a kicsi zöld galacsint a mutatóujjáról…

„Fúj.

Te akartál nem szokványost.”

Nem várta meg, míg mindenki levonaglik az ebédlőbe a hosszú, tömött sorok végén ebéddel kecsegtető péntek délutánon. Kiverekedte magát az iskola aulájából a bejárat elé. Russelt sehol sem látta, ezért keresni kezdte, és már arra gondolt, talán csak jól átverték a palánkon (nem Russelt, hacsak nem találkozott a KKK-sokkal). El is szontyolodott, és kiült a suli lépcsőjére táskástul. Mit akar igazából? Mire gondolt, hogy mit is akarhatna egyáltalán? Nosztalgiázik? A közelében akar lenni? Tudja, hogy ebből nem lehet szerelem. Meg ő – mivel életében csak egyet szeretett, ezt a szerencsétlen srácot – letudta a pasikat örökre. Elég volt! Inkább hazamegy, nem játssza itt a bohóc szerepét. Biztosan egy fogadás áldozata lett, vagy egy hirtelen és elhamarkodott lépésé, a Bruce-kölyök meg már rég lelépett haza…

– Janet? Azt hittem, nem jössz el – hallotta meg a háta mögül a fiú hangját. Fellélegzett, és megfordult.

– Hát ezt én is elmondhatnám.

– Nyugi, csak elcsomagoltattam a menzakaját mindkettőnknek – emelte meg a kezében lévő papírszatyrot, amely dugig volt tömve finomságokkal. – Tudod, van egy haverom a konyhán.

Janet elmosolyodott.

– Szuper… Akkor menjünk a parkba.

Azzal elsétáltak a helyi füves terület felé, ami nem esett messze az iskolától, mivel ez is, az is a kisvároska szívében volt.

„Most megy a tévében a Terminátor-film… Elmegyek nézni… Nem jössz?

Te most idegesíteni akarsz engem?

Csak arról jutott eszembe, hogy valami van a szívében… Gondoltam, hogy egy kés vagy egy ezüstgolyó, iskola meg park eszembe se jutott… Csúnya egy halál…

Na, akkor stílusosan… Mars ki!”

Leültek egy padra, ahol kényelmesen elfértek, és kipakoltak az előtte álló sakkasztalra. Mókáztak egy sort: a fasírtgolyókat, a kroketteket meg a két-két – csokoládés és vaníliás – muffint felállították sakkrendbe az asztalon, és már játszhattak is.

– Te tudsz sakkozni? – kérdezte megrökönyödve a fiú, amikor Janet egy elég biztos lépéssel nyitott. Az egyik krokettel kettőt lépett előre úgy, hogy kivédje Russel esetleges lovaglási vagy futási szándékát.

– Ühüm – dünnyögte, és mivel Russel rosszul lépett, már el is orozta az egyik fasírtgolyóját, és mohón befalta: Az éhség nagy úr! – vigyorgott.

A srác taktikát változtatott:

– Nem vagyok meleg!

Janetet szíven ütötte ez a három szó, és elvétette a következő lépést – most társa tömött a szájába egy elkaszált krokettet.

– Ez nagyon hülye taktika – morogta, majd kifundálta, hogy miként szívassa meg kegyetlenül a srácot. Nehéz dolga lesz, de ha kilép a lóval, három lépésből mattot adhat…

– Tényleg nem vagyok meleg. Azért találtam ki, hogy lerázhassam a lányokat. Mind tapadtak rám, én pedig csak egyet szerettem volna magam mellett tudni… Ez a népszerűség átka. Csak egy lány tetszik nekem már évek óta, amióta ebbe a suliba jár, és megláttam… Ezért mondtam, hogy meleg vagyok. Na, ez a hülye taktika – folytatta Russel, mintha valami cikket olvasna fel, érzés nélkül.

– Ki ez a lány? – kérdezte Janet, nyiladozó kíváncsisággal.

– Hát, te.

Janet abban a pillanatban lecsapott:

– Matt! Háhá! Tudtam, hogy megadom! Most jó vagyok, vagy jó vagyok? Ugye, ugye?

– Aztán hallottam, hogy te meg leszbi vagy… Kicsúszott a lábam alól a talaj, és padlóra kerültem. Pár napra kifeküdtem. Biztos emlékszel, nem voltam a suliban két napig…

A lánynak akkor esett le a tantusz.

– Ez… ez most komoly?

– A legteljesebben. És tudom, hogy te vagy az egyetlen, aki megértesz…

– Én sem vagyok leszbikus – vágta rá Janet, hiszen ha már mattot adott, a kártyáit is kiterítheti, legközelebb pedig hoz Rubik-kockát, hiszen ez mind-mind játék… Bár az élet is az lenne, de nem az. Tudta, hogy mindent elveszíthet…

„Nem láttad a kontaktlencsém?

De. A bevásárlóközpontban az optikusnál… Nem vetted meg… Mondd, hagynál írni? Pont egy nagy fordulópontnál tartok.”

De már megszokta, hogy az élet páros lábbal rúg belé. Az apja elhagyta, a nővére kizárta az életéből, az anyja nem áll mellette, ő nem bírja megtalálni önmagát, se nem homi, se nem heteró, a titkos szerelme meg… nem meleg. Őt szereti. Évek óta. Mintha tükörbe nézne a lelke is.

– Évek óta beléd vagyok zúgva. Csak azért mondtam, hogy… mert hogy te is. És akkor már semmi értelme a pasizásnak. Hát most én is elmondtam… de te kezdted! – fortyant fel, hogy védje állásait. A sakkpartit megnyerte, de az életben lehet, hogy vesztésre áll…

Pár percig csendben csipegették az asztalról a fasírtgolyókat és a kroketteket. A négy muffin – a király és vezér páros – rendíthetetlenül állt, az egyik bemattolva, még rosálni sem volt ideje. Egyik sem szólt, nem is néztek egymásra. Nem mertek kinyílni jobban, vagy egymásra bízni a lelküket. És a testüket sem.

Janet beharapta az ajkát. Felemelte a szemét, és a társára nézett.

Russel megnyalta az ajkát, és állta a tekintetet.

Benyúlt a bemattolt királymuffinért, és feltette a nagy kérdést:

– Megehetem?

– Persze. A tiéd. …Köszi a pikniket, a partit és az őszinteséget – állt fel gyorsan a lány, hogy elmenekülhessen a gondolataival, az érzéseivel, a tinédzserlét idegen izgalmaival és őrülethez közeli állapotával.

– Hé – kapta el a táskája pántját a srác –, most akkor kvittek vagyunk!

– Megbántottál – suttogta Janet a tekintetét a földre szegezve.

– Nem. A melegséggel magunkat bántottuk meg. Már korábban meg kellett volna mondanom, hogy beléd estem, mint vak csiga az árokba… Ezzel valóban megbántottalak. Jóvátehetném valahogy?

Russel maga mellé húzta a lányt a padra, és megfogta a vállát kétoldalt, arcát fürkészve, hogy vajon most mire gondolhat. El akart menni. De tényleg el akart menni? Sikítva üvöltené, hogy segítség, szatír, ha tényleg menekülni akarna. De nem üvölt.

Janet hangtalanul sírni kezdett. Aztán csak zokogott, belefúrva a fejét a srác mellkasába, és megjött a hangja is. Úgy rázta a sírás, mint tavaszi zápor a fűszeres földet,

„basszus… inkább nézem a Terminátort…”

Na, jó, akkor csak rázta a sírás, és kész.

– Te egy szemét, szemét, szemét alak vagy! – döngölte tovább a fiú szegycsontját kemény kobakjával.

– Ne már, eltöröd a bordám, hé, nyugi, már megbűnhődtem mindenért – Russel próbálta lenyugtatni, de akkor vette észre, hogy Janet nevet, sőt kacag, felszabadultan és kiáradó örömmel, amit nyilván a több éve teherként vonszolt szerelem titkossága elnyomott.

„…Aszongya, hogy Kyle Reese a testvére… és hogy igazi hős volt… szerintem ez olyan romantikus!”

– Te ezen nevetsz?

– Akkora bénák vagyunk – jegyezte meg Janet, miután lecsillapodott a nevetésből. – Mit szenvedtünk itt éveken át? Kerülgettük egymás… Nekem te túl menő voltál, neked én érinthetetlen, erre te eldobtad a menőséget, én meg leszálltam az erényesség piedesztáljáról. Mindketten megbűnhődtünk… A saját makacsságunkért, a magunk önzőségéért. Egymás hibáiért…

– Hűha – mosolyodott el Russel –, nagy szavak!

– De most tényleg. Bár már valószínűleg bölcsebbek vagyunk, mint akkor lettünk volna. Most már meg tudjuk becsülni egymást, és a kapcsolatunkat, mert már láttuk elveszni…

– Ezek szerint te járnál velem?

–Járnál-e te velem? – kérdezett vissza a lány.

Szép lassan közeledett egymáshoz az arcuk, a szellő meglibbentette a hajukat, az ajkuk összeért, majd egymásba forrt néhány másodpercre. Utána szétváltak, hogy megnézzék, ott van-e még a másik. Igaz-e ez az egész, vagy csak egy álom.

– Akkor ezt igennek vehetem? – mosolyodott el megint a srác.

– Ne dumáljunk annyit – húzódott egészen közel hozzá Janet, és tinikre jellemző csókpárbajt vívtak hosszú percekig, szinte fojtó ölelésrohamokkal egybekötve. Nem érdekelte őket, ki látja, ki nem, és hogy hányan botránkoznak meg rajtuk. Megszűnt létezni ez a dimenzió a számukra, és örökre beégett az agyukba az élmény, mindörökre.

„Ez kész. A terminátorlány balettozik. Betojok… Ez is beég… Tutira nem felejtem el!”

Nem tudták, mennyi ideig andalogtak együtt a parkban, és mikor jött el az este, amikor eszükbe jutott, hogy bizony menni kéne haza. Addigra már elmesélték egymásnak az egész életüket, tudták egymás legféltettebb titkait. Este kilenc körül járt az idő, és Russel hazakísérte Janetet.

– Oltári botrány lesz, anyám már öt sms-t hagyott a telómon – suttogta a lány.

– Bemenjek veled? – ajánlkozott készségesen a srác, amikor megálltak az ajtó előtt.

– Ne – fordult vele szembe barátnője, és megsimította a karjait –, majd én elintézem. Én tehetek róla, nem te. Szólhattam volna korábban, de annyira jól éreztem magam veled.

– Elviszem a balhét, csak hivatkozz rám – simogatta meg Russel Janetet az arcán, majd szenvedélyesen megcsókolta.

– Köszönöm – lehelte a lány a fiú ajkai közé.

– Megmentetted az életem – válaszolta az –, én tartozom köszönettel…

– Menj! – küldte Janet. – Te se késs el, biztosan várnak már!

– Holnap találkozunk! – búcsúzott mosolyogva a srác.

Janet egy szempillantás alatt a házban volt. Nem tudta, hogyan került be, mint ahogy órák estek ki az emlékezetéből,

„az elfolyó idő, mi? Nekem órák csak a szekrényemből esnek ki…”

de már hallotta anyja kiabálását, ami meglepően sürgető és értelmezhetetlen volt:

– Janet! …Janet! Kislányom, el fogsz késni az iskolából!

Hirtelen felriadt:

– Mi…?!

Az ágyában volt, és kintről már beszűrődött a reggeli fény. Látszott, hogy el fog késni, mert elaludt… Akkor ez az egész csak álom volt?

– Kicsim, ma már mindenképpen menned kell suliba. Nem maradhatsz itthon, be kell pótolnod a lemaradásodat is. És már nem is vagy beteg…

– Csak álmodtam az egészet? – Janet alig akart hinni az eszének, hogy az a csodálatos délután Russel Bruce-szal nem volt valódi.

– Nem! – sikoltott fel – Nem lehet, hogy csak álmodtam az egészet, nem lehet, nem lehet!

– Janet, drágám, mi bajod? Valami rosszat álmodtál? – kérdezte anyja, de már hozta a ruháját, pakolta a táskáját, szóval nem is igazán figyelt oda rá.

– Nem. Nem lényeges – felelte kiábrándultan a lány, majd gépiesen elindította a napját, elment mosakodni, fogat mosni, felöltözött, bekapott némi reggelit, puszit nyomott anyja arcára és rohant az iskolabusz után.

„Ejj…” (egy valós tesztolvasónk véleménye)

+*+

Tilda felriadt valami zagyva álomból, és azt tapasztalta, hogy egyedül van a kanapén kiterülve, a tegnapi ruhájában, mellette egy bögre kávé és egy cetli: „A folytatás a konyhában következik…” Felemelte a bögrét, és félkómásan kibattyogott a nappaliból az előtérbe, ahol az étkező és a konyha volt.

Clifton már hivatali „ünneplőben” tevékenykedett, s éppen reggelit csinált.

– Jó reggelt – köszönt oda mosolyogva a lánynak, míg az a konyhapult mellett álló bárszékre helyezkedett, és belekortyolt a kávéba.

– Elnézést… Jó reggelt. Kicsit nehezen kelek mostanában.

– Úgy aludtál, mint a tej – mosolygott a reggel is szívtörlesztő adó-nisz, majd eszébe jutott: Jut eszembe, aludttejet?

– Nem, köszönöm – legyintett Tilda. – Jók az illatok, mi készül?

– Agglegény–adóhivatalnok süti… – felelte Clifton. – De várj, készítek angyali Szájas Örömök–hosztesz sütit is, ha kérsz!

Tilda elnevette magát, illetve Cliftont, mert ő volt vicces, illetve a süti, vagyis a süti magában nem, csak a neve, na, mindegy, ezt majd bogozzák ki valahogyan. Lektor…!

„Hannibal Lektor nem tartózkodik itt.

Kapcsold ki a tévét, és inkább gyere olvasni!

A csudákat, inkább megyek aludni…

Tudtam, hogy ezzel leszerellek! Háhá!”

– Nagyon beittunk az éjjel? – szégyenkezett Tilda. – Remélem, nem tettünk semmi olyat, amit később megbánnánk?

– Volt olyan? – Clifton a kérdéssel együtt az illatozó édességet is a tálcára tette.

– Nem igazán – mosolyodott el a lány, és beleharapott… a nyelvébe. – Aú…

– Ma beviszlek dolgozni, de előtte, tudod, szeretném, ha kiváltanád a nullás adóigazolást, ahogy ígérted nekem – kacsintott rá a férfi, de látva a szőkeség fancsali arcát, megjegyezte: – Mi baj?

– Femmi, femmi, cak elhalaptam a nelvem – nyöszörögte az.

– Gyorsan, tegyél rá hideg jeget – és Clifton már könyékig benne volt a fagyasztóban. Sajnos, a jég győzött előbb, így könyékig benne is maradt, de még egy hasításnyit ki tudott menekíteni a lány nyelvére, mielőtt csapdába zárta karját a fagyasztó hidege.

– Jaj! – kiáltott fel a fagyasztó fogságában. – Értem én, hogy hidegfront van, gyors lehűléssel, de hogy a hűtőmben is?!

– Jeffufom! – rémült meg Tilda, és – nyelvén az olvadó jéggel – kétségbeesetten próbálta kiszabadítani Cliftont a jég fogságából. – Nem akaltalak hidegle tenni! – köpködte a vizet a szájából, mint egy bánatos vízköpő.

– Semmi gond, én tettem magam oda – vigyorgott esetlenül a hivatalnok, miközben szabad kezével próbálta magát védeni a „szájzuhanytól”.

„Szájas Örömök szájzuhany utáni leheletfrissítő golyó! Jó, jó! Csak egy édes perc, és lehelete friss lesz! …Jaj, bocsi, ezt nem ide.”

Fél nyolc lett, amíg küzdöttek az elemekkel (vagyis a jégakkukkal), aztán feladták.

– Van egy ötletem! – gyúlt ki a hűtőlámpa Tilda agyában. – Kihúzom a hűtőt a konnektolból, és akkol leolvad.

– …Blájen élete? – kuncogott kínjában Clifton, hogy kicsit oldja a fagyott hangulatot.

– Jól van, még nem megy az „l”, vagyis az ell, na, azaz az „ELL”, élted! – pironkodott a szőkeség, míg a dugaljnál ügyködött, és miután kihúzta a dugót, feltekerte a zsinór végét, és félretette a hűtő mellé. – Lll, lll… A flancba!

– Nyugi, nyugi, nagyon fáj? – simogatta meg Tilda arcát szabad kezével a már lassan kékülő másik karú férfi, mikor közel húzta magához, reménykedve a hőfizika csodáiban.

– Ki lehet bílni – suttogta a lány, majd hosszú csókra tapasztotta ajkait, bízva benne, hogy nem fagy oda Clifton ajkaihoz – ugyanis neki lövése sem volt a fizikához. Tőle a hideg test hővezetése egyenlő lehetett volna a radioaktív sugárzással is. Többek között ezért sem vették fel a Harvardra… Pedig már elképzelte sikeres beválasztását a Béta-Gamma-Mü lány diákszövetségbe…

– A legjobb melegítő módszer a legjobb nyelvgyógyító is egyben – mosolygott a pár férfiasabbik fele, arca a lány arcához ért, karja alig engedett fel, noha a szíve forrón dobogott, igyekezett kiegyenlítetni magát, de alul, deréktáj alatt erősen dilatált…

– Azért vannak mellékhatásai a dolognak, ahogy élzem – mosolygott Tilda az ölelésben.

– Hát, a hőtágulás már csak ilyen – vigyorgott vissza Clifton.

Egy darabig még pásztázták egymást tekintetükkel, aztán árgus szemekkel figyelték, hogy megtörjön a jég – a fagyasztóban rekedt kéz körül.

Már eltelt nyolc óra is, csipogtak a mobiltelefonok, mindegyik végén egy-egy, beosztottját hiányoló főnök sms-ezett. Nem tudhatták, hogy mi történt, mivel nem hívták vissza őket, Tulajdonképpen Curtis és Carp hagyták, hogy befagyjanak a vonalaik.

Mivel a férfi még a jég fogságában volt, a lány pedig próbálta szóval és lélekerővel tartani. Amikor eluralkodott rajta a pánik és az elesettség érzése, valamint a félelme a hipotermia okozta szövetkárosodástól, az elkövetkezendő három órában beszélgettek. Mindent elmondtak egymásnak magukról, még a nagyon kínos dolgokat is, hogy ne hagyjon alább a kommunikációs kedv. A szőkeség közben meleg törülközőkkel próbálta gyorsítani az olvadást, de így is négy órába telt, míg végre a férfi meg bírta mozdítani a kezét. Csoda, hogy még érezte egyáltalán… Tildának pedig visszatért az „r” betűje, és a komorsága is, mivel Clifton megszólalt:

– Az adóhivatali okmányjellegű papír… A nullás igazolás! Elmaradt, drágám, most mi lesz?