M. K. Oliver: A Sociopath’s Guide to a Successful Marriage

Copyright © 2026 by M.K. Oliver

Hungarian translation © Presér Ágnes Judit, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M. K. Oliver: A Sociopath’s Guide to a Successful Marriage

Hemlock Press, An imprint of HarperCollinsPublishers, London, 2026

Fordította: Presér Ágnes Judit

ISBN: 978 963 598 542 5(epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Toby James/HarperCollinsPublishers Ltd 2026

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: thriller, humor

Édesanyámnak,
aki mindezt annyira élvezte volna.

„A macska – saját jól felfogott érdekében – néha a barátságos szelídség álarca mögé rejti emberkerülését; ahelyett, hogy kitépné gazdája kezéből, amit kíván, hízelgőn közelít, odadörgöli bájos kis fejét, és odanyújtja mancsát, amelynek érintése puha, mint a pehely. Amint elérte célját, visszaveszi Timon-természetét; és ezt a művészi képességet képmutatásnak nevezzük. Magunkban azonban más néven illetjük: udvariasságnak. Aki pedig ezt nem használná valódi érzései leplezésére, azt hamar kivetné magából a társaság.”

EMILY BRONTË
(fordította: Presér Ágnes)

Első rész
Visszaesés

„Én azt gondolom: aki ok nélkül bánt, azt vissza kell ütni, olyan keményen, hogy elmenjen a kedve a kegyetlenkedéstől.”

CHARLOTTE BRONTË
(fordította: Ruzitska Mária)

1
Látogató

November 15., péntek

Muswell Hill Észak-Londonra néző, domboldalon fekvő, zöldövezeti külváros. Persze nem egy Hampstead vagy egy Highgate, de azért egy ötszobás ház az egyik legnépszerűbb környéken még így is több mint kétmillió fontba kerül.

A férjemmel és a két gyerekünkkel az Ennerdale Avenue 44.-ben élünk, egy nagyon menőnek számító, fákkal szegélyezett úton, közel a Broadway üzleteihez és az Alexandra Palace bárki által látogatható zöldterületeihez.

Három jó iskola is található sétatávolságban, és az utcát minden tavasszal cseresznyefavirág borítja.

Az otthonunk egy széles homlokzatú, századfordulós villa, amelynek megőriztük minden eredeti részletét. Márványkandallók, színes üvegablakok és mutatós párkányok díszítik, és kibővíttettük a konyhát is. A korabeli báj és a modern stílus tökéletes kombinációja.

A ház a padlótól a mennyezetig érő, panorámás üvegajtókkal, egy hatalmas, déli fekvésű kerttel, öt szépen berendezett szobával, három fényűző fürdőszobával és két világos vendégszobával büszkélkedhet – amelyek közül az egyikben jelenleg egy holttest fekszik.

Nem hívtam a rendőrséget, mert én szúrtam le. Összesen hétszer, amit a hatóságok bizonyára túlzásnak találnak majd. Az a helyzet, hogy meglepően nehéz egy zöldségvágó késsel megölni valakit. De mivel éppen sárgarépahasábokat vagdostam, csak ez volt kéznél. A másodiktól a hetedik szúrásig tehát inkább annak a szándékomnak tudható be a tettem, hogy semmi ne zavarja meg Nathan születésnapi buliját, nem pedig valami tébolyult, pszichopata késztetés szülte.

Hogy egyértelmű legyen: nem vagyok sem korlátozottan beszámítható, sem pedig részeg; nem állok semmilyen szer befolyása alatt. Mindenkit biztosíthatok afelől, hogy nem tudnám vezetni az általános iskola téli vásárának szervezőbizottságát, ha nem állnék mindig a helyzet magaslatán. Ráadásul minden valamirevaló törvényszéki patológus megerősítené, hogy a hónalji artériát meglehetősen precízen vágtam el – mintha műtéti beavatkozás lett volna, nem pedig hirtelen felindulásból ejtett vágás, és elég büszke vagyok a visszafogottságomra ennyi év önmegtartóztatás után.

A kérdéses verőér a hónalj alatt rejtőzik, és általában elég nehezen érhető el, de amikor ez a valaki megragadja az ember nyakát, és megpróbálja megfojtani, akkor pont kézre esik a hónalja. Felfelé kell döfni a késsel, hátra kell rántani, és voilá.

Az igazsághoz hozzátartozik, hogy az utóbbi időben kissé túlterhelt voltam: egyrészt ott voltak Nelly felvételi vizsgái, másrészt az anyósom is beleszólt az életünkbe. Nem is beszélve arról, hogy Stephen teljesen beszüntette a házaséletünket, ami nem igazán javított a hangulatomon.

Ha esetleg bárkiben felmerülne a kérdés, leszögezem, hogy a halott férfi nem a férjem. Az igaz, hogy neheztelek a férjemre a szex hiánya miatt, de nem ölném meg ezért. Legalábbis még nem. Sokkal jobban bosszant, hogy hiányzik belőle a céltudatosság. Egy éve tűztem ki neki azt a célt, hogy partner legyen a cégüknél, és még mindig csak próbálkozik. Idegesítő, amikor keményen dolgozol egy sikeres házasságért, és a férjed nem tartja be az egyezség rá eső részét. A jövedelem növekedése elengedhetetlen ahhoz, hogy Hampsteadbe költözhessünk és harmadik gyereket vállalhassunk. A házasságunk múlik ezen.

A gyerekekről szólva, Nathan, aki ma lett négyéves, végigaludta ezt az egész gyilkosságdolgot, ami megnyugtató, mert ha megzavarják a délutáni alvását, rosszkedvű lesz. A barátnőim és a gyerekeik alig harminc perc múlva érkeznek, és nekem be kell fejeznem az uzsonna előkészítését, össze kell hajtogatnom a biopamut szalvétákat, és fel kell hoznom két üveg chablis-t a pincéből. És most ráadásul a ruhámat is át kell vennem, plusz valahogy el kell tüntetnem a holttestet.

Ez okoz némi fejtörést. Lemondjam a bulit, és nézzek szembe Sophie haragjával, aki úgy véli, hogy a hűtött fehérborhoz való rendszeres hozzáférés alapvető emberi jog, vagy egyszerűen csukjam be az ajtót, és majd azután foglalkozzak a holttesttel, hogy elhoztam Nellyt az iskolából?

Mivel úgy döntöttünk, hogy az étkezőnek is használt konyhánkat nem nyitjuk egybe a nappalival, lezárhatom a területet egy BELÉPNI TILOS táblával.

Ostorozom magam a határozatlanságomért, de mentségemre szolgál, hogy Stephennel hét éve vagyunk házasok, és azóta nem kellett ilyen helyzetet kezelnem, ráadásul, mióta megvannak a gyerekek, úgysem lett volna rá energiám. Gyakran elgondolkodtam rajta, hogy az anyaság meglágyított-e, de a lábam előtt fekvő, szétkaszabolt holttestet látva ez nem valószínű.

Miután átgondoltam a lehetőségeimet, úgy döntök, hogy megtartom Nathan születésnapi partiját. Csak a torta közel 400 fontba került, és nem szeretném elszalasztani a lehetőséget, hogy a cukrász más remekművét a sajátomként adjam el.

Amúgy is, a halott nem készül sehová, és ha ma kihagyok valamit a teendőlistámról, ki tudja, hova jutok a hét végére.

Csak egy kicsit rendbe kell szednem magam, mert úgy nézek ki, mintha a vágóhíd nyílt napján jártam volna. Becslésem szerint több liter vér van a perzsaszőnyegen és a parkettán, nem is beszélve az Oscar de la Renta ruhámról. Lehúzom a cipzárt, és csak hagyom, hogy a selyemruha a lábam elé hulljon. A vér az alsóneműmet is átáztatta, azt is le kell vennem.

Lerúgom a vérrel összepiszkolt magas sarkúmat, és teljesen meztelenül állok az emberi maradvány mellett. Egy pillanatra megsajnálom magam, mert nagyon szerettem ezt a ruhát, és semmilyen vegytisztítás nem fogja eltüntetni az összes bizonyítékot. Ugyanez vonatkozik a kilencezer font értékű, festett perzsa gyapjúra is.

Ahogy elindulok, észreveszek egy finom artériás vérspriccet a falon, amely már majdnem borvörösre száradt, és hirtelen rápillantok a falra, amit tavaly a Little Greene márka pompeji hamu és meleg kő fantázianevű színeivel festettek ki, és rájövök, ez egy remek lehetőség arra, hogy teljesen új színvilágot alakítsak ki.

2
Szörnyetegek

A csengő kitartóan szól. Leszaladok a lépcsőn, miközben Nathan a karomban vergődik, és teátrálisan befogja a fülét. Ha a rendőrség az, visszavonok mindent, amit valaha is állítottam a képességeikről.

Sikerült gyorsan lezuhanyoznom, és felvettem egy krémszínű selyemblúzt és egy sötét, bő szárú nadrágot. Nem igazán alkalmi ruha, de néha kompromisszumokat kell kötni. Még néhány új arckifejezést is kipróbáltam a tükör előtt, miközben újrasminkeltem magam. Nehéz úgy tenni, mintha örülnél, amikor a gyereked valami újabb műanyag borzalmat kap ajándékba, de a YouTube nagyon sokat segít ebben.

A bejárat előtt Sophie áll. A kőlépcsőn toporog, kissé foltos pufferkabátot, fáradtrózsaszín garbót, kifakult kék farmert és egy leharcolt Chelsea csizmát visel. Pozitív viszont, hogy gyönyörű hosszú haja van, és a pillantásától az ember rögtön úgy érzi, hogy ez a nő odáig van érte.

Az egyik karjával Jethrót emeli fel a csengőhöz, a másikban egy ajándékokkal teli Sainsbury’s táskát cipel. Olyan arcot vág, amit nem értek meg azonnal. Az emberi repertoárban tizenhat alapvető arckifejezés létezik, és külön-külön mindegyiket megtanultam értelmezni, de még most is nehezen boldogulok, ha az emberek egyszerre többet is alkalmaznak. Míg az teljesen elfogadott, hogy megkérünk valakit, ismételje meg a szavait, az arckifejezések ismétlését kérni furcsának számít.

– Bocsi, Lalla drágám, nagyon kell pisilnem.

– Ki ne imádná, ha a vendége ujja hozzáragad a csengőhöz? – válaszolom, és eltávolítom Jethro piszkos kis ujját a nyomógombról. Sophie-nak már a jelenléte is megnyugtat. Bár kicsit túl gyakran mondja, hogy rajta vagyok a spektrumon, attól még szeretem őt. Talán azért, mert olyan sok balszerencse érte.

– Ha ezt Tornál csinálnám, rám hívná a rendőrséget, mert károsítom a rendkívül muzikális gyermekei hallását! – Sophie tökéletesen tudja utánozni Tor hanglejtését.

– Bármikor rátenyerelhetsz a csengőmre – kacsintok rá. – Egyébként Tor még mindig a svájci wellnesskiruccanását heveri ki.

– Van egy tippem, hogy mit csináltatott meg – mondja Sophie, és puszit nyom az arcomra. Érzem rajta az anyaság jellegzetes parfümjét – kávé, zsírkréta, nedves törlőkendő és fehérbor keverékét.

– Húsz fontot teszek a botoxra. Hetek óta panaszkodik a nyakán lévő ráncokra – felelem.

– Nem akarok udvariatlan lenni, drágám, de Nathan az ebédje felét a füledre kente – nevet fel Sophie, és a fejemre mutat.

– Nathan imádja mindenfelé szétköpködni a pürét – mondom, és gyorsan lekaparok egy keményre száradt foltot, ami valószínűleg megszáradt vér. Megrázogatom Nathant, remélve, hogy ezzel az anyai szeretetet fejezem ki. Válaszul a kezét az arcomra szorítja, de én csak némi irritációt érzek. Valójában még mindig csak próbálok kötődni hozzá, de ez pokolian nehéz.

Sophie könnyen és válogatás nélkül szeret. Még az élettársa idegesítően tökéletes gyerekével is tudott kapcsolatot kialakítani. Nekem és a gyerekeimnek a megszokás segít. De ha a szeretet azt jelenti, hogy az ember az állandó csalódások ellenére is irracionálisan ragaszkodik a másikhoz, akkor igenis szeretem a gyerekeimet. És talán még Stephent is.

Számomra teljesen elképzelhetetlen, hogy bárki is szeretni tudjon egy olyan követelőző, zajos és kiszámíthatatlan lényt, mint egy gyerek. Az anyáktól elvárják, hogy a gyerek megszületésének pillanatától kezdve öröm és boldogság töltse el őket. Én viszont csak valami ködös haragot éreztem, amiért ez az élősködő olyan sokáig élt bennem anélkül, hogy egy fillért is fizetett volna a lakbérért.

– Boldog születésnapot, kicsi Nate, olyan imádni valóan aranyos vagy! – Sophie megcsipkedi a pufók arcát, Nathan pedig a nyakamba fúrja a fejét.

– Sajnálom, de teljesen használhatatlan, amíg meg nem kapta az első adag biomandulatejet.

– Ó, ezzel én is pont így vagyok – mondja Sophie. – Amíg elmegyek a mosdóba, nyisd ki az üveget, hogy igyunk egyet, mielőtt Aisha megérkezik, és lelkiismeret-furdalást kelt bennem.

– Mindenkinek megvan a maga keresztje. Neked a bor, Caitnek Owen, Aishának a jóga, nekem pedig a lenyűgöző szépség – mondom, Sophie pedig nevet, miközben én teljesen komolyan gondoltam, majd a szabad kezembe nyomja a bénán becsomagolt ajándékokat, és beszalad a mosdóba.

Leteszem Nathant, és olyan kedvesen simogatom meg a fejét, amennyire csak tudom. Ő a konyhába rohan az ajándékaival. Arra számítok, hogy Jethro is követi. Ehelyett azonban az arcára keni a taknyát, és a mosdó ajtajának a kilincsét rángatja (az anyáknak nem engedélyezett a pisiszünet). Aztán meglátja Purdyt, a kék szemű török angóramacskámat, aki úgy lopakodik le a lépcsőn, mint egy elsőbálozó, aki épp megérkezik a mulatságra.

– Cica! – kiáltja Jethro, és felé rohan. Purdy nem annyira lelkes, elegánsan meggyorsítja lépteit, és benyomja a nappali ajtaját. Puha farka eltűnik a résen keresztül, miközben kedvenc napozóhelye felé tart. A kisfiú utánaszalad, és vállával benyomja az ajtót.

Ha nem állítom meg, hamarosan élete első komoly traumájával találja szemben magát.

– Ne! – üvöltöm.

Megtorpan, megfordul, és rám bámul, arcán a félelem és a szégyen kubista keveréke.

– Ott egy szörnyeteg alszik – suttogom, és becsukom az ajtót. – Ha felébreszted, nagyon éhes lesz. És tudod, mit szokott enni?

Jethro szeme tágra nyílik, és megrázza a fejét.

– Kisfiúkat – folytatom hideg, kifejezéstelen arccal.

Jethro reszket, szeme az ajtóra szegeződik, amikor halk kaparászást hallunk a másik oldalról.

– Felébresztetted a szörnyet – állapítom meg, arcomon túlzott, színlelt félelemmel.

Jethro sikítva végigrohan a folyosón. Kinyitom az ajtót, mire Purdy méltóságteljesen kilépdel, és apró vörös mancsnyomokat hagy maga után a fényes csempén.

3
Chablis

Mindannyian a nagy konyhaszigetem köré gyűltünk (olasz márványból készült). Körbeállunk egy nyitott palack, behűtött 2020-as Chablis Montmains-t, ami valószínűleg túl jó Sophie-nak, de az ember próbálja fejleszteni a másikat, ahol tudja. Ha ez egy ivóverseny lenne, Sophie már a célszalagot nyaldosná, Aisha lassan kocogna a sportnadrágjában, míg Cait még mindig a rajtvonalnál kötögetné a cipőfűzőjét.

A színes ünnepi asztalon elhagyott ajándékok hevernek szerteszét. Minden gyerek kitódult az udvarra Nathan után, akinek egy kartondoboz van a fején. A rendezetlen csomagolópapír-halom mindenkiben bűntudatot kelt (eddig három megjegyzés érkezett, ebből kettő Aishától), és gyorsan újra végigzongorázzuk az „újra lehet-e hasznosítani a csomagolópapírt?” vagy a „próbáltad már a japán csomagolókendőt?” témát, ami valószínűleg önmagában több erdőt is megment.

Miközben beszélgetünk, én szépen összehajtogatom a csomagolópapírokat, kis kötegeket készítek, és szalaggal átkötöm a halmokat. Azt mondom a barátnőimnek, hogy majd újrahasznosítom, de persze nem fogom. Ez aztán elvezet egy beszélgetéshez arról, hogy a szüleink hogyan tették el a madzagokat, hogyan főztek maradékból vacsorát, és fürödtek egymás után ugyanabban a vízben. Boldog békeidők.

– Szerintetek nem kiabál valaki? – kérdezi Aisha, mire mind elhallgatunk. Panaszos kiáltás hallatszik az előszoba felől.

– Csak Purdy az – mondom, inkább reménykedve, mint meggyőződéssel, de néha tényleg úgy nyávog, mintha egy opera utolsó felvonásában lenne.

Gyorsan ránézek a nappaliban fekvő férfira, aki persze egy centit sem ment arrébb, majd úgy döntök, hogy inkább vidámabb dolgokra koncentrálok, és előhozom a tortát.

A házi készítésű születésnapi torták jól mutatják a szülői szeretet mértékét, ezért fontos, hogy eleget áldozzunk rájuk. Egy bolti torta, még ha az ember a drágábbat választja is, nem bizonyítja a kellő mértékű rajongást. Korábban már megsütöttem és kidobtam egy kis piskótát – az illata hitelesíti a színjátékot.

Visszatérek a konyhába, és leteszem a remekművemet az asztalra, hogy mindenki megcsodálhassa, mielőtt a gyerekek tönkreteszik az egész munkámat. Micimackós különlegesség, amin Micimackó, Malacka és Füles együtt ünnepli Füles születésnapját. A barátaim lelkesen hüledeznek. Sőt, még egy halk sóhaj is hallatszik.

Kétféle gyerekzsúr létezik – az elegáns és a tömegrendezvény. A tömegrendezvényre hivatalos a gyerek teljes osztálya, zsúfolt, stresszes, és bolti nassolnivalókra, valamint készen vásárolt tortára épül. Az elegáns parti viszont a válogatott barátoknak szól, jellemző rá a finom bor, a mártogatós rágcsák, az önmagukat szórakoztató gyerekek és a tetszetős torta.

– Úristen, Lalla, ez egyszerűen csodálatos! – áradozik Sophie. – Hogy csináltad?

– Sok próbálkozással… Nem olyan tökéletes, mint amilyennek tűnik, de a marcipán és a vajkrém sok mindent eltakar – felelem a fejemet csóválva, szerénységet mímelve.

– A mézescsupor máza szinte valódinak látszik – hajol közel a tortához Aisha, miközben a művész szemével fürkészi a részleteket.

Ő még novemberben is az egészség szobra – hibátlan bőr, fényes, sötét bob frizura, markáns arccsontok és kifogyhatatlan energia. Állandóan futónadrágban jár, ami kiemeli izmos alakját. Három túl okos gyereke van, saját dizájncéget vezet, és egy kardiológushoz ment feleségül. Ráadásul mindig mindenkivel kedves, úgyhogy igyekszünk nem túlságosan utálni.

– Szakmai titok – felelem, és átkarolom a vállát, ahogy az olimpiai aranyérmesek szokták vigasztalni a veszteseket. Bár az ő Roxfort kastélyt ábrázoló tortája, amit a fia hatodik szülinapjára készített, még mindig verhetetlen. Nem hinném, hogy korábban bármelyikünk látott világító csillárt egy tortán.

– Imádom! – áradozik Cait, és vágyakozva nézi a tortát, miközben egy kicsit szipog az önsajnálattól. Cait olyan, mint egy energia és lelkesedés nélküli Malacka. Alacsony és vékony, a Toast oversized lenruhái nem állnak előnyösen rajta. Fehér bőrével és hosszú, vörös hajával egy meggyújtott gyufaszálra emlékeztet.

Úgy tudtuk, boldog házasságban él, míg el nem mondta, hogy sármos és szellemes férje, Owen valójában folyamatosan bántalmazza. A fickót letartóztatták, perbe fogták, végül felfüggesztett börtönbüntetést kapott, és egy távoltartási végzés kötelezi rá, hogy ne menjen a felesége közelébe. Cait egyedül maradt az égővörös hajú ikerlányaival, egy rendetlen házzal, és a szinte állandó, bénító félelemmel.

– Mind szeretjük Malackát – felelem, és rámosolygok. Cait próbál visszamosolyogni, de az arckifejezése inkább olyan, mintha most akarná közölni, hogy gyógyíthatatlan betegséget diagnosztizáltak nála, így a mosolya nem igazán hiteles. De van egy vidámabb oldala is: van egy igazi szenvedélye – megszállottan rajong a bűnügyi esetekért, és ezt világgá is kürtöli egy podcast formájában, aminek két követője van (ebből az egyik az anyja).

Azt persze nem mondom el a drága barátnőimnek, hogy a tortát méregdrágán, egyedi megrendelésre készíttettük a GC Couture-nél Mayfairben. Megkértem őket, hogy kicsit házi készítésűnek tűnjön. Úgy látszik, ez nem is olyan ritka kérés. Ráadásul feliratok nélküli furgonban szállítják ki, nehogy a megrendelő lebukjon.

Kortyolgatjuk a chablis-t, figyeljük a gyermekeinket ebben a ritka pillanatban, amikor minden nyugodt és békés, és a gyönyörűen megtervezett kertet csodáljuk, amit a sármos Luca alakított ki, bár a munkáját némileg tönkretették a csúszdák, hinták, meg az új trambulin, amit Stephen vett Nathan szülinapjára. Nyíltan tárgyiasítjuk szegény fickót, de nem a mi hibánk: olasz akcentussal beszél, és tudja, hogyan bánjon egy fejszével. A férjeink meg egyre idegesebbek a parkolási szabálytalanságok és a szemétszállítás miatt.

Nathan épp tulipánhagymákat ás ki Jethróval. Cait ikerlányai együtt ugrálnak a trambulinon, és visítva nevetnek. Aisha fia a múlt szombati Telegraph sudokuját fejezi be, amit Stephen nem tudott megoldani. Ritka, napsütötte november közepi nap ez a mai, még a fák is elegánsan hajlonganak.

– Még mindig milyen rendezett a kerted – mondja Aisha, kifelé nézve. – A miénket teljesen ellepték a levelek.

– Luca csinálja a nagyját, de Stephen a hétvégén elég agresszívan nekiesett a fagyalnak – mondom. – Valószínűleg a partnerré válási folyamat stresszét vezette le rajta.

– Szerintem csak szereti, ha szépen rendben van a bokor – mondja Sophie, félig már spiccesen, a ritkás sövényünkre mutatva. Mindenki kuncog. Mindenki, kivéve Caitet, aki még mindig a telefonján olvasgat, valószínűleg valami rendőrségi nyomozás hibái után kutat, ahogy azt az önjelölt nyomozók szokták.

– Mindegy, nincs jogom élcelődni rajta, ma este egy réges-régi szerelmemmel találkozom, úgyhogy elő kell vennem a borotvát – közli Sophie. Részmunkaidős középiskolai tanárként dolgozik, ami természetesen megmagyarázza az ivást, de azt is, hogy egy ilyen gyönyörű alakú nő miért visel olyan ruhákat, amelyek mintha nem is akarnának rajta lenni.

– És szerinted ez hogyan segít majd? – kérdezi Aisha, a mi hűvös erkölcsi iránytűnk. – A tűzre nem olajat öntünk, hanem letakarjuk egy pokróccal.

– Én nem pokrócot akarok. Emlékeztetni akarom a pasimat, hogy ezt nem lehet magától értetődőnek venni! – mondja Sophie, kihúzza magát, és felemeli a borospoharát. – De sokkal könnyebb lenne féltékennyé tenni, ha a férfiak egy kicsit ütősebbek lennének.

– Miért nem kéred meg te őt, ha ennyire zavar? – veti fel Aisha.

– Kérjem meg én a kezét? – kérdez vissza Sophie döbbenten. – Az méltóságomon aluli lenne.

– Miért számít, hogy házasok vagytok-e?

– Mert azt a nőt elvette.

A bor most több őszinteséget hoz elő Aishából a szokásosnál. A barátja, Paolo szintén tanár (földrajz szakos igazgató, negyvenhét éves, de nem olyan visszataszító, mint ahogy az ember ez alapján képzelné), és az első felesége meghalt, amihez semmi közöm nem volt (rák végzett vele). Sophie akkor ismerte meg Paolót, amikor az még gyászolt, aztán hamar teherbe esett Jethróval, de azóta is úgy érzi, hogy csak második helyen van a halott feleség mögött.

– Próbáljátok meg a párterápiát – javasolja Aisha.

– Nem akarom, hogy valaki olyan dolgokat piszkáljon meg bennem, amit én sem piszkálok – magyarázza Sophie, és felhúzza a szemöldökét.

– Pedig azt hittem, pont ezt szeretnéd – mondom.

Néhány viccem bejön, mások nem. A szexuális utalás általában nyerő társaságban. Állásinterjún már kevésbé, mint egyszer megtapasztaltam.

Mindenki nevet, amikor Cait hirtelen felpattan és felkiált. Rövid pánikroham, vagy talán egy csípés lehet. Úgy tartja a telefonját, mintha valami végzetes eseményt látna előre.

– Mi az, Cait? – kérdezi Aisha.

– Tegnap este ott volt a kibaszott házamban!

4
Owen

Körülbelül tizennyolc hónappal ezelőtt Caittel épp a napsütésben üldögéltünk, és figyeltük, ahogy a gyerekeink együtt játszanak a homokozóban Highgate Woodban, amikor feltettem neki a kérdést:

– Mi lesz a lányokkal, ha a férjed egyszer tényleg megöl?

Caitet eléggé meglepte a kérdés, de nekem jó orrom van az ilyen dolgokhoz, és az, hogy a legmelegebb napokon is hosszú ujjúban volt, csak azt jelenthette, hogy vagy ekcémát vagy zúzódásokat takargatott. Az egyik gyerek rózsaszín lapátját szorongatva egészen tárgyilagosan, könnyek nélkül vallotta be, hogy Owen verni és rugdosni szokta, sőt, újabban már fojtogatni is kezdte.

Javasoltam pár gyors megoldást háztartási eszközök bevetésével (például hipóval, vasalóval vagy a vízforralóval – ez utóbbi a személyes kedvencem), de mindet elutasította. Egyszer még azt is felajánlottam, hogy én magam intézem el, mire csak nevetett. Mivel nem akart tenni semmit, azt tanácsoltam neki, hogy fotózza le a sérüléseit, írjon jegyzeteket, rögzítsen mindent, amit csak tud. Ezt ő lenyűgöző alapossággal meg is tette, és az ágy fejtámlájában rejtette el feltekerve, amíg a bíróság be nem kérte.

Ősszel találkoztam velük, egy iskolai vásáron, ahol egymás mellett dolgoztunk a használt cikkes standon. Tökéletes családi idillnek tűnt. Egészen addig, amíg hangosan meg nem kérdeztem Owent, miért veri a feleségét, és hogy szándékában áll-e felhagyni vele. Próbált lehurrogni, de olyan sok részletről tudtam, amit Cait elmondott nekem, és olyan nagy létszámú szülői közösség hallgatott minket, hogy addig nem hagytam abba, míg a rendőrség ki nem jött. Azóta nem különösebben kedvel, de egyszer régen engem is megpróbált már bántani valaki. A különbség csak annyi, hogy velem ez csak egyszer történt meg.

– Ki volt a házadban? – kérdezi Sophie, és máris átöleli Cait vállát.

– Owen – feleli Cait remegve. – Küldött egy fotót rólam, ahogy alszom.

– Nem lenne szabad a közeledben lennie, ugye? – mondja Aisha. – Bírósági végzésed van erről.

– Titkos számról küldte. Már múlt héten is üzent, pénzt kért. Azt mondja, veszélyes embereknek tartozik. Valószínűleg megint veszített valami szerencsejátékon.

– Szóval ez a kép fenyegetés? – kérdezem. – Betört a házadba, igaz?

– Mi más lenne? – Cait elfojtja a könnyeit, majd az orrára szorítja az ujját. – Valószínűleg pénz után kutatott, amíg mi aludtunk.

– A szemét rohadék! – kiált fel Sophie. – Le kellene csukni.

Cait felnéz, az arca rettegéssel telik meg, kivörösödött nyakát karmolgatja. Sophie továbbra is erősen átöleli.

– Azonnal szólnod kell a rendőrségnek – mondja Aisha, a megszokott józan hangján.

– De nincs rá bizonyíték, hogy ő volt.

– Még megvan a kulcsa? – érdeklődik Sophie.

– Le akartam cseréltetni a zárat, de kétszáz fontba kerül. Azt hittem, a távoltartási végzés elég lesz.

– A hozzá hasonlók esetén az sosem elég – mondja Sophie, miközben Cait hosszú, vörös haját simogatja.

Nem megyünk bele a részletekbe, mert Jethro épp Nathan lapátját akarja, Nathan pedig tiltakozásul földet töm a szájába. A többi gyerek eldönti, kinek a pártjára áll, és egy kisebb csetepaté alakul ki a teraszon. Mind felpattanunk, hogy közbeavatkozzunk.

– Ki kér üdítőt? – kiáltom.

Próbálok vidám és könnyed lenni. A seregnyi apróság abbahagyja a verekedést, és felém rohannak, amint ott állok a hatalmas, kétajtós hűtő (a férjem valamiért azt hiszi, amerikaiak vagyunk) meg a kissé ódivatú, bájos, látható előlapos kerámiamosogató között, és a szeder-málna gyümölcslevet hígítom. Ha nem adnék hozzá vizet, legalább két anya úgy reagálna, mintha patkánymérget adnék a gyerekeiknek.

Ahogy a ragyogó piros italt öntöm a kis, organikus bambuszpoharakba, a gondolataim a holttest felé kalandoznak. Eleinte azt hittem, közönséges betörő, aki készpénzt, ékszert vagy a Porsche kulcsát keresi. De nem úgy nézett ki, mint egy betörő. Egész elegánsan volt öltözve, bár lehet, hogy mostanában a Muswell Hill-i betörők is szintet léptek. Nem, valami másról volt szó. Ahogy rám nézett, mintha felismert volna. És miért fojtogatott? Miért nem szaladt el inkább?

Miközben ezen elmélkedem, Jethro elkapja a tálcát, és az egyik pohár felborul. Erős késztetést érzek, hogy a maradékot a fejére borítsam. Gyakran vannak ilyen vágyaim, de megtanultam ellenállni nekik, mostanra már kiváló az önkontrollom. Ha nem így lenne, valószínűleg már özvegy lennék. Ehelyett csak némán tátogom a „szörnyeteg” szót, mire Jethro újra üvölteni kezd. Nathan, aki túl sok cukrot evett, vele együtt kezd sírni. Sophie feláll, ránéz a fiára, majd elfordul, és inkább a táskájához sétál, hogy elővegye az elektromos cigarettáját.

Épp a fiam felé indulok, amikor meghallom, hogy Cait telefonja megint pittyen, és a szemem sarkából látom, ahogy felugrik, és kifut az előszobába. Gyanítom, hogy Owen küldött valami még undorítóbb üzenetet, de nem tudok utánamenni, mert épp most kaptam el Nathant, aki úgy vergődik, mint egy birka a nyírás előtt.

– Ne a nappaliba, Cait! – kiáltom utána. Még ha rendelkeznék is Aisha kreatív energiáival, akkor sem tudnék semmi hihetőt előadni, ha ott találna egy friss hullát.

– Hagyd abba! – mondom élesen Nathannek, miközben a koszos ujjaival lehúzza az ajkamat. Föld ízét érzem a számban. Energikusan leteszem a földre, és az ajtó felé sprintelek.

Még csak a konyhában járok, amikor éles sikoly hangzik fel az előszobából.

5
Nyúl

Az ember ösztönösen meg tudja különböztetni a különféle sikolyokat. Mindegyik megmozgatja több érzékszervünket is, de csak az igazi, zsigeri félelem sikolya ragadja torkon az idegrendszert, és gyakorol rá szorítást váratlanul.

Legalábbis erre következtetek abból, ahogyan Aisha és Sophie megdermed és elsápad. A gyerekek, akik pár pillanattal korábban még a saját kis veszekedéseikbe és csínytevéseikbe voltak merülve, most mind lefagynak. A rövidke csendet gyereksírás követi.

Örülök, hogy senki nem látja az arcomra kiülő halvány mosolyt. De amilyen gyorsan jön, ugyanolyan gyorsan el is tűnik, hiszen uralnom kell a helyzetet. Bár ez a felfedezés évekre börtönbe juttathat, belül majd szétvet az izgalom. Mindig is vonzott a veszély. Megnyalom az ajkam, és a folyosó felé sietek.

– Hagyjátok rám! – kiáltom hátra, bár fogalmam sincs, hogyan fogom elhallgattatni Caitet, ha tényleg egy helyiségben találta magát a férfival, akit szanaszét szabdaltam.

Láthatóan remegve áll a nappali ajtaja előtt. Szinte hallom a saját szívverésemet, érzem, ahogy a bőröm libabőrös lesz.

– Mi a baj?

A válla fel-le ugrál. Legszívesebben a szájára tenném a kezem, hogy elhallgattassam, de megtanultam ellenállni az ilyen első reakcióknak. Az ilyesmi ritkán fogadható el mások számára. Mély levegőt veszek, négyig számolok (tízre nincs idő), és közelebb lépek hozzá.

A nappali ajtaja még mindig zárva, szóval azt feltételezem, hogy megint csak Owenről van szó. A vállára teszem a kezem. Ez az általánosan elfogadott módja a vigasztalásnak, de Cait összerezzen.

– Megint írt?

– Nem Owen miatt van – rettegéssel teli szemmel néz rám.

Hátrapillantok, és látom, hogy Aisha és Sophie ott állnak a konyhaajtóban, a gyerekekkel a karjukban.

– Cait csak egy újabb üzenetet kapott, ennyi. Csak egy kis nyugalomra van szüksége.

Visszafordulok hozzá, egyenesen a szemébe nézek, és halkan megkérdezem:

– Bementél a nappaliba?

– Van… valami… odabent – suttogja rekedten.

– Túlságosan zaklatott vagy. A sokk miatt látsz rémeket.

– Nem, nem – motyogja. – Minden csupa vér…

A haja kócos, a felső ajka verejtékes. Olyan, mintha szexelt volna. Megfogom a kezét. Olyan hideg és törékeny, mint a porcelán. Érzem, hogy a legenyhébb nyomás hatására is darabokra törne.

– Figyelj rám, Cait. Az agyunk néha a bolondját járatja velünk, különösen, amikor meg vagyunk rémülve.

– Kérlek, csak nézd meg! – visszahúzza a kezét, tördelni kezdi.

Nincs választásom. Kinyitom a nappali ajtaját, és belesek.

– Ó! – szólalok meg, majd gyorsan becsukom az ajtót. Az agyam pörög, mintha egy nyerőgép pörgetné a lehetséges magyarázatokat. Tudom, hogy előbb-utóbb kipörög valami.

– Én megmondtam! Mi az?

Várok, amíg a gondolataim zakatolnak. Végül megszólalok:

– Úgy tűnik, Purdy szétmarcangolta a nyuszinkat.

– Egy nyulat? – kérdezi Cait.

– Csak egy nyúl – mondom határozottan.

A homloka hitetlenkedve ráncolódik, de nem tágítok.

– Ne említsd senkinek, különben Nathan teljesen összeomlik.

Cait arckifejezése ismét megváltozik. Cinkosan bólint, mintha megértett volna valamit.

– Csinálok neked egy teát. Egy szót se, különben ez lesz a világ legrosszabb szülinapja.

Mivel Cait zaklatottsága tönkretette a partihangulatot, a vendégek elkezdik összeszedni a gyerekeiket és a köszönőajándékokat. Mindenki mosolyog és ölelkezik, annak ellenére, hogy egy óra múlva újra találkozunk az iskolánál. Aisha anyáskodva átkarolja Caitet, és felajánlja, hogy hazaviszi, hogy lecserélhesse a zárakat és felhívhassa a rendőrséget.

Én visszaballagok a nappalihoz, és gyorsan ragasztok egy táblát az ajtóra, nehogy Aimée, a székletre különösen érzékeny dadusunk véletlenül benyisson. A táblán ez áll:

MACSKASZAR – BELÉPNI TILOS.

6
Hörcsög

Az iskolaudvaron mindenhol repedezett az aszfalt, és kopott fehér vonalak futnak rajta keresztül-kasul. Harminc anyuka és három apuka társaságában várakozom, két szülőtársam már egymásra is talált, és épp arról beszélgetnek, melyik a leggyorsabb út a Lord’s Cricket Ground felé. Sophie-val és Aishával a tanterem ajtajánál állunk, és az idősebb gyerekeinket várjuk. Mint kiderült, Cait az anyjánál van, és várja, hogy a rendőrség visszahívja. Úgy tűnik, a „nyúl” még nem került szóba.

Sophie élettársának túlságosan is érett kislánya, Ellie szalad ki elsőként, hosszú, világosbarna lófarka a hátát csapkodja, miközben büszkén elénk tart egy egészen jól sikerült Matisse-másolatot. Sophie széttárja a karját, és úgy öleli meg, mintha évek óta nem látta volna. Nathan ott áll mellettem, megszorítom a kezét. Megmutatja a gilisztát a markában, amit egészen az iskoláig hozott magával.

– Ne edd meg – mondom.

– Játszhatok még öt percet, Sophie? – kérdezi Ellie, miközben Jethro fejét simogatja.

– Persze hogy játszhatsz – válaszolja Sophie, és Ellie már szalad is, majd látjuk, ahogy egy rúdon lóg fejjel lefelé, két másik kislány mellett.

– Nagyon tehetséges – mondja Aisha, miközben a Sophie kezében levő rajzot nézegeti. Magamban felsóhajtok.

– Tor ide sem dugja az orrát – jegyzi meg Sophie, amikor észreveszi a dadust, aki Heróra vár.

– A gyógyulás időbe telik – mondom.

Aisha legnagyobb fia viharzik ki a tanteremből, kikerüli az anyját, felrohan a füves dombra, nekimegy egy másik fiúnak, és birkózni kezdenek. Csak bámulunk rájuk, és próbáljuk eldönteni, hogy ez most baráti csetepaté vagy alattomos támadás. Egy perc múlva már együtt rugdossák a labdát a falhoz, úgyhogy nincs gond.

Nelly még nem jött ki. Hatéves, de még a tanár sem tudja rávenni, hogy iparkodjon. Szerintem szeret utolsónak maradni, így nem kell a többiekkel törődnie. Nehezen barátkozik, ahogy én is az ő korában.

Végül kilép a teremből, kezében az egyetlen dologgal, amit igazán szeret: egy kék szemű, leharcolt babával. Kockás ruhája piszkos, arcán az a rezzenéstelen, üres arckifejezés, ami anyáról lányára szállt. Ez egy látható kapocs közöttünk.

A tanítónője is felém igyekszik, ami szokatlan, mivel a pedagógusok próbálnak tisztes távolságot tartani tőlem, mióta egyszer elég hevesen magyaráztam el Nelly előző tanárának, hogy a gyenge matekeredmények ellenére igenis megérdemli, hogy a legjobbak között tartsák számon.

Gyorsan megfordulok, hogy menekülőre fogjam. Semmi kedvem csevegni, és sok dolgom van még, mielőtt Stephen hazaér, hogy családi körben is megünnepeljük Nathan szülinapját.

– Válthatnánk pár szót? – kérdezi Miss Hammond. Egy formátlan kordruha van rajta, csak a gallér virágos hímzése mutat némi életet.

– Miről lenne szó?

– Nellyről.

– Szerintem most kellene lelépnünk – súgja oda vigyorogva Sophie Aishának félhangosan.

– Mi van vele? – kérdezem, miközben látom, hogy Sophie keresztet rajzol Miss Hammond háta mögött, és mosolyog. Miss Hammond rosszalló pillantást vet rám, majd lenéz Nellyre.

– Volt ma egy kis incidensünk, ugye, Nelly?

A lányom ártatlan arccal néz fel a tanárára, nem úgy tűnik, mint aki tudja, miről van szó.

– Emlékszel, mi történt ma az osztályteremben? Elmeséled anyának?

Nelly megvonja a vállát.

Miss Hammond felém fordul.

– Ma történt egy baleset az osztály hörcsögével.

Nelly teljes közönnyel kezdi billegetni a csípőjét, miközben a babáját ringatja a karjában.

– Szeretnék anyával négyszemközt beszélni, Nelly. Menj egy kicsit játszani, jó?

Nézzük, ahogy elsétál egy padhoz, leül egyedül, a babáját maga mellé ülteti, miközben színes kabátos gyerekek kavalkádja örvénylik körülötte.

– Örülök, hogy beszélhetünk, Miss Hammond. Épp kérni akartam, hogy adjon Nellynek kicsit komolyabb házi feladatot. A felvételije az Adams Előkészítő Magániskolába már elég közel van.

– Szólítson csak Rosie-nak – mondja, amit természetesen nem fogok megtenni. – És Nelly már így sem csinálja meg a házijait. Már többször is szóltam erről.

– Azért nem csinálja meg őket, mert túl könnyűek. Ez az oka a viselkedési problémáinak is. Nelly más, mint a többi gyerek.

– Hát igen, ez… látszik – mondja kemény hangon.

Összerándul a gyomrom. Tudom, milyen érzés, amikor az embert kizárják a lehetőségekből és barátságokból, csak azért, mert másképp működik az agya. Nem akarom, hogy Nelly is így járjon.

– A dicséret működik nála. De nem könnyű hatni rá, szóval túl kell dicsérni, még a legkisebb erőfeszítésért is.

– Mrs. Rook. Nem is tudom, hogyan mondjam el. A kislánya vízbe fojtotta a hörcsögöt.

– De hiszen imádja az állatokat!

– Vizet engedett a kézmosóba, beletette a hörcsögöt, aztán otthagyta.

– Sajnálom, hogy ez történt, de az nem a gyerek hibája, ha egy hörcsög nem tud úszni.

– Én találtam rá, ahogy ott lebegett.

– Szóval valószínűleg uszodát csinált neki. Biztosan azt hitte, a hörcsög örülni fog. Nelly imád úszni.

– A hörcsögök nem.

– Ezt meg is tanította neki?

– Tessék? – kérdezi a tanárnő, arca grimaszba torzul.

– Része a tanmenetnek?

– Nem. Természetesen nem – mondja Miss Hammond, kissé pánikba esve, hátranézve, mintha segítséget keresne. – Ő volt a kisállatfelelős ezen a héten. Az lett volna a dolga, hogy vigyázzon rá.

– Szerintem világos, hogy ezt is próbálta tenni, Miss Hammond. Mindenki hibázik.

– Engem az aggaszt, hogy semmi empátiát nem mutatott.

– Engem meg az, hogy maga sem mutat túl sok pedagógiai érzéket – förmedek rá határozott hangon.

– Amikor elmondtam neki, hogy meghalt, csak mosolygott rám – magyarázza, és idegesen kezdi tördelni a kezét.

– Szeretné, hogy kifizessem a hörcsögöt?

– Nem a pénzről van szó.

– Akkor a tanulság az, hogy ha felelősséget adunk a gyerekeknek, előtte meg kell őket tanítani arra is, hogy mit jelent az. Végül is önnek ez a munkája. – Megrázom a fejem, egyenesen a szemébe nézek. – Remélem, nem traumatizálta a lányomat a vádjaival. Nem akarok panaszt tenni ön ellen, Miss Hammond, úgyhogy javaslom, tekintsük ezt egy tanulságos tapasztalatnak. Rendben?

7
Kopogás

Az iskolából hazafelé még gyorsan beugrunk a Sainsbury’sbe, hogy vegyünk egy-két dolgot (hipót, szemeteszsákot, gumikesztyűt és ragasztószalagot). Otthon rögtön látom, hogy Aimée fent van a tetőtéri szobájában, mivel a kazán teljes gőzzel megy, tehát épp zuhanyzik. Nem reagál az üzenetekre, úgyhogy egyszerűen lekapcsolom a bojlert.

Nem sokkal később meg is érkezik a bosszús alkalmazottam, a haja törülközőbe van csavarva, és megvető pillantást vet rám. Válaszul a parti után megmaradt mosatlan felé intek, aminek az eltakarítása az ő dolga lett volna, felé irányítom Nathant és Nellyt, majd kifelé mutatok a kertbe. Aimée valami morgásszerű hangot ad ki, és közli, hogy már sötét van. Felkapcsolom a reflektorokat, mire a kert olyan lesz, mint egy színpad.

Felszaladok, előveszem azokat a ruhákat, amiket az adományboltba akartam vinni, és felkapok egy régi pizsamát. Lemegyek a mosókonyhába, összefogom a hajam, felhúzom az új gumikesztyűt, magamhoz veszem a hipót, a szemeteszsákokat, a felmosót, néhány régi lepedőt és egy vödör vizet.

A nappali úgy bűzlik, mint egy buszmegálló szombat éjszaka: vér és vizelet émelyítő keveréke száll. Ránézek a férfi véres arcára, és elgondolkodom, ki lehet. Az az igazság, hogy eddig inkább azzal voltam elfoglalva, hogy hogyan takarítsam el, nem a kilétén töprengtem.

Letérdelek mellé, és átkutatom. A hátsó zsebében egy sötétvörösre ázott fehér zsebkendőt találok, a zakójában egy kocsikulcsot és egy telefont. A kulcsot visszateszem, a telefont pedig megpróbálom feloldani.

A kezdőképernyőn egy vigyorgó nő és egy gyerek fotója látható, valószínűleg ők a családja, de nem ismerem őket. Megpróbálom arcfelismeréssel feloldani a telefont, de az arca túl véres. Fogok egy lepedőt, belemártom a vízbe, és elkezdem tisztítani. Ahogy láthatóvá válik a szeme és az orra, úgy érzem, mintha már láttam volna valahol, méghozzá nem is olyan régen. Próbálom felidézni, de nem jut eszembe semmi. Megint felé tartom a telefont, de továbbra sem tudom feloldani. Gyanítom, a rendszer szándékosan nem engedi a holtakat belépni, pontosan az ilyen helyzetek elkerülése végett.

Kikapcsolom a telefont, hogy ne lehessen lekövetni, és egy buborékos borítékba rejtem. A lepedőkkel feltörlöm a vért, bár a perzsaszőnyeg már remekül elvégezte a munka oroszlánrészét – a szőnyegnek erről a tulajdonságáról valahogy elfelejtettek tájékoztatni a Libertynél. A véres anyagokat szemeteszsákba gyömöszölöm, jól lezárom, majd felmosom, ami maradt, és a holttest felé fordulok.

Az idő sürget, főleg mert hatig még el kell készülnöm a bolognai spagettiszósszal, el kell tüntetnem a hullát, és át is kell öltöznöm, mielőtt Stephen hazaér. Mostanában elég furcsán viselkedik, igazából, mióta egy évvel ezelőtt meghalt az apja, semmi sem a régi, és az biztos, hogy egy hulla a nappaliban csak tovább rontana az amúgy is nyomasztó komorságán. Más férfiak ilyenkor inkább golfozni kezdenek, Stephen viszont szeret búslakodni.

Fogalmam sincs, hogyan tüntessem el a testet. Szigorúan véve „szerves hulladék”, de a Haringey-i Önkormányzat által biztosított zöld komposztálókukába nyilvánvalóan nem fér bele.

Gödröt ásni most nincs időm, ráadásul, ha készítenék is egyet, Purdy tuti kiásná – már Nelly több tengerimalacát is előásta, amelyek valami rejtélyes okból kifolyólag gyors egymásutánban múltak ki.

Marad tehát az egyetlen lehetőség: el kell vinni innen. Ez viszont problémás, mivel nehéz, és elég mocskos. A gondos csomagolás elengedhetetlen. Folpak még épphogy van egy kicsi, a szemeteszsákok pedig csak hetvenliteresek – minden végtagra kellene egy-egy zacskó.

Miközben a konyhában keresgélek nagyobb zsákok után kutatva, meglátom, hogy Nelly és Nathan az új trambulinon ugrálnak. Nelly úgy hajigálja Nathant, mint egy rongybabát, de Nathan láthatóan élvezi. Aimée kevésbé aktív: ott ül a gyerekek közelében, fején még mindig törülköző, és a telefonját bámulja.

Nem értem, Nelly miért van annyira oda érte. Talán azért, mert Aimée hagyja neki, hogy használja a sminkjeit, de szerintem inkább azért, mert Nelly hasonló közönnyel viszonyul a világhoz, mint Aimée: amilyen megvetéssel csak egy tipikus párizsi tud nézni a világ minden dolgára.

Stephen szerint Nelly inkább rám hasonlít, mint Aimée-re, ami alatt azt érti, hogy hideg és távolságtartó, az anyja, Madeleine meg konkrétan „őrültnek” nevezi az unokáját.

Ahogy a kertet bámulom, hirtelen beugrik valami, és elindulok a garázs felé. Megkönnyebbülten látom, hogy Stephen még nem vitte el a trambulinhoz tartozó vastag műanyag csomagolóanyagot a hulladékudvarba. Megvan a hullazsákom. Rájövök viszont, hogy az egyetlen tekercs kötöző édeskevés lesz, úgyhogy keresni kezdek valami erősebbet. Végül előkerül egy fél tekercs maszkolószalag és három guriga széles cellux, az egyik karácsonyi mintás.

Visszatérve a nappaliba először lelapítom a műanyagot, mivel nem hajlik könnyen, aztán elkezdődik a haláltánc. Megemelem a lábait, berugdosom alá a fóliát, és egy nagy lendülettel a feneke alá csúsztatom. Olyasmi érzés, mint amikor pelenkát cserél az ember, csak nagyobb méretben.

Kicsit vergődöm, amíg sikerül a törzse és a feje alá is beküzdeni a fóliát, és egy pillanatra megállok, hogy elismeréssel adózzak a saját teljesítményemnek, de ekkor valaki háromszor kopog az ablakon.

8
Test

Fogalmam sincs, mióta figyelt Cait az ablakon keresztül, de mivel olyan arcot vág, mintha szellemet látott volna, valószínűleg az elejétől kezdve. Próbálok a lehető legderűsebben elmosolyodni – ami nyilván teljesen helytelen reakció egy holttest becsomagolása közben, de vajon mi lenne az ideillő arckifejezés?

Feltehetően nem hitte el a döglött nyulas történetet. Megtörlöm a kezem, és egy lepedőt dobok a testre, ami legalább a szúrt sebeket elfedi – ezt nevezhetjük kárenyhítésnek is.

Az ajtót véres Liberty pizsamában nyitom ki. Ha halloween lenne, meg tudnám magyarázni az öltözékemet, de az hetekkel ezelőtt volt.

Cait szúrós tekintettel méreget. Nem tudom, hogyan fog reagálni, de egy pillanatra az is eszembe jut, hogy talán szakmai érdeklődésből jött vissza. Hiszen mi lehetne jobb alapanyag egy bűnügyekkel foglalkozó podcasthez, mint egy valódi hulla?

– Egyedül vagy? – suttogja.

– Aimée kint van a kertben a gyerekekkel.

– Tudtam, hogy nem nyúl volt – mondja, és egyszerűen belép mellettem a nappaliba, ami nem vall rá.

Utánamegyek; lendületes, magabiztos hangja kíváncsivá tett. A kandallónál áll meg, és a lepedő alatt heverő férfit bámulja. Az alsó ajkába harap, közben lassan és módszeresen méri fel a terepet. Arra számítok, hogy mindjárt elővesz egy fekete-sárga jelzőszalagot, de csak áll ott, és néz.

– Baleset volt – szólalok meg, hogy kizökkentsem.

Felém fordul, hogy a szemembe nézhessen.

– Bántott?

– Igen – felelem, mert ez jobban hangzik, tekintettel az áldozat állapotára.

– Annyira sajnálom. Tudnom kellett volna!

Átölel és erősen magához szorít, mindenféle óvintézkedés nélkül, fittyet hányva a helyszín sértetlenségére meg a Toast márkájú ruháira. Csontos teste a mellkasomnak nyomódik, és hirtelen szükségét érzem, hogy azonnal adjak neki egy szelet szülinapi tortát.

– Bármit megteszek, hogy segítsek. Nem mondom el senkinek – suttogja, miközben próbálja visszafojtani a sírást.

– Tényleg nem? – kérdezem meglepetten.

Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy talán fél tőlem, de az öleléséből inkább a női szolidaritásra következtetek.

– Bárkivel megeshet. Már egy ideje sokat gondolkodok rólad – mondja, miközben a hátamat simogatja. – Te mindig olyan tökéletes vagy, de a tökéletesség csak egy álarc. Mindannyian rejtegetünk valamit. És ahogy annak idején rögtön ráéreztél Owen viselt dolgaira… Rögtön megértettem, hogy tudod, milyen érzés.

Cait olyan megértő, hogy hirtelen átsuhan a fejemen a gondolat, hogy talán kiderített valamit a múltamból, és mérges vagyok magamra, amiért egyáltalán hagytam, hogy újra eszembe jusson. Emlékszem, mennyit ültem a pincében, míg végül már úgy éreztem, magam is része vagyok annak a feketeségnek, közben pedig hallottam a fenti világot: tompa lépteket a szőnyegen, a tévé hangját, evőeszközök csörrenését, anyám halk sírását.

– A tökéletesség nem álarc, hanem páncél – felelem, és finoman lefejtem Cait karját a hátamról.

– Mikor történt? – kérdezi, és a test fölé hajol.

– Közvetlenül azelőtt, hogy Sophie megérkezett.

– És utána simán végigcsináltad a bulit?

– Nem volt időm gondolkodni, Cait. Automata üzemmódra kapcsoltam – mondom, miközben óvatosan arrébb navigálom, mert majdnem belelépett egy vértócsába.

– Én is így voltam. Owen megütött, és én még az egyik pillanatban a sarokban zokogtam, aztán a következő pillanatban, amikor a gyerekek beléptek, már vidám mondókákat énekeltem. Mindig elrejtjük az érzéseinket, igaz?

– Pontosan ezt csináljuk, Cait. Elrejtőzünk.

– Mióta tart a bántalmazás?

– Milyen bántalmazás?

– Stephen – mondja, a holttest felé intve. – Mióta ver téged?

– Stephen? – pislogok. – Stephen nem bánt engem, ő egy kis kezes bárány. Ha őszinte akarok lenni, néha azt kívánom, bárcsak egy kicsit határozottabb lenne.

– Ha ez nem Stephen – kérdezi, arcán karikatúraszerű döbbenet látszik –, akkor kicsoda?

– Szerintem betörő volt. Nem mondott semmit. Minden olyan gyorsan történt.

– A házadban volt?

– Épp a bulira készülődtem, és zajt hallottam. Amikor meg akartam nézni, mi az, elkapott. Kés volt nála – hazudom, mert ez jobban hangzik jogi szempontból. Valójában alighanem rájött, hogy meghallottam, és elrejtőzött az ajtó mögött, de amikor beléptem, pánikba esett, és magához rántott.

– Istenem! Hogy szabadultál ki? – Együttérző akar lenni, de látszik rajta, hogy alig bír magával az izgalomtól.

– Teljes homály, Cait. Még mindig sokkban vagyok.

– Hívtad a rendőrséget?

Megrázom a fejem.

– Miért nem?

– Hát… ott volt a buli.

Abból, ahogy rám néz, rögtön tudom, hogy rosszat mondtam. Közelebb lépek, szorosan magamhoz ölelem, és úgy teszek, mintha sírnék.

– Képtelen voltam felhívni őket. Börtönbe csuknak. Elveszik a gyerekeimet.

– Nem fognak börtönbe zárni. Ez nem gyilkosság, Lalla, ez önvédelem. Ő támadott meg téged.

– Tudom. Védekeztem, és elesett. Biztos a késére zuhant.

– Akkor ez még csak nem is önvédelem. Ez baleset. Nincs mitől félned.

Cait most már a testet nézi, különös csillogással a szemében. A vállai meg-megrándulnak, a nyelvével megérinti a felső ajkát. A teste már élvezi a helyzetet, még ha az agya még küzd is ellene.

– Megnézhetem? Olyan sokat olvastam már hullákról, de még sosem láttam egyet sem.

Bólintok. Erre hüvelyk- és mutatóujja közé csippenti a lepedő sarkát, és lassan, nyirkos cuppanással megemeli. Mozdulatlanul bámulja a sötétvörös ruhát és a megtisztított arcot.

Balra, majd jobbra dől, hogy jobban lássa. Aztán visszahajtja a lepedőt a mellkas fölé, a homlokán megjelenő ráncok zavarodottságra utalnak.

– Hányszor is zuhant rá arra a késre? – teszi fel a kérdést.

9
Szappan

Megpillantok egy doboz Lindt csokit a könyvespolcon, még Stephen születésnapjáról maradt. Cait épp a késszúrásokat számolja, én pedig a csokin gondolkodom. Odamegyek, felnyitom a dobozt, kiveszek egyet. Jó döntés volt – elnyomja a vér ízét a számban.

– Kérsz egy csokit? – nyújtom Cait felé a dobozt, de ő csak átható pillantást vet rám.

– Lalla, nem hinném, hogy bárki is képes hétszer a saját késére esni – veti fel élesen.

– Ki tudja, mi történik azokban a villanásnyi pillanatokban? – vonom meg a vállam, de látszik, hogy ez nem csillapítja a kíváncsiságát.

– A rendőrség úgyis ezt fogja kérdezgetni. Én csak segíteni akarok.

– A rendőrség? Azt mondtad, bármit megtennél, hogy segíts, és nekem a hulla becsomagolásához van szükségem segítségre.

Letérdelek, felveszem a földről a ragasztószalagot, miközben Cait tovább fixírozza a kés okozta sebeket.

– Lalla, semmiképp sem szabad hozzányúlni. Mindennek úgy kell maradnia, ahogy találtad… a rendőrség miatt.

Láthatóan eldöntötte, hogy a helyszínelők vezetőjének szerepét fogja játszani.

– A tölgyparketta be fog szívni mindent – mondom, de még ez az aggasztó lehetőség sem hat rá.

– Te szúrtad meg hétszer? Ezért nem hívtad a rendőröket, Lalla?

– Hát… nagyon küzdött. Védekeznem kellett – felelem.

Apró keze megkeresi az enyémet, és finoman megszorítja az ujjaimat. Lehúzom magam mellé, ő letérdel. Azt hiszem, ez jó jel.

– Ez legfeljebb emberölés. De kelleni fog egy jó ügyvéd.

– Tudod, a bíróságok hogy bánnak a nőkkel. Veled is mit csináltak, pedig Owen ült a vádlottak padján. Mintha hazug lettél volna. Mi nők vagyunk, Cait. A törvény nem nekünk kedvez.

– De egy férfi meghalt. Ezt el kell mondanod a rendőrségnek.

– Hogy nézne az ki? Egy anya hétszer megszúr egy betörőt, aztán folytatja a kisfia szülinapi partiját. Előre látom a címlapokat.

– Egyszerűen csak elmondod, hogy sokkos állapotban voltál – mondja halkan Cait. – Az ilyesmi előfordul. Az agy kiszorítja, amit nem tud feldolgozni, és csak mész tovább, a gyerekek miatt.

– Olyan sokkos állapotban, hogy két órán át vihogtam és borozgattam a barátaimmal?

– Előbb-utóbb úgyis kiderül – mondja Cait, és idegesen kapargatja a nyakát.

– Nem, ha segítesz. Te mindent tudsz a bűnügyi helyszínekről. Értesz hozzá.

– Nem – mondja, kissé elkalandozva. Látom, hogy a kést vizslatja, ami még mindig kiáll a férfi mellkasából, mint valami ereklye.

– Add ide a kést! – mondom, hirtelen ötlettől vezérelve. Talán segít, ha egy kis nyomás alá helyezem.

– Nem! Nem akarom, hogy az én ujjlenyomataim rajta legyenek. Ez gyilkos fegyver!

– Nem gyilkosság volt.

– Bocsánat. Emberöléshez használt fegyver.

– Úgyis le fogom tisztítani, csak add ide.

Cait olyan hevesen rázza a fejét, hogy felidegesít vele, úgyhogy átnyúlok, megragadom a kezét, és a hulla fölött áthúzva a kés markolatára teszem. Felsikolt, amikor kihúzatom vele a kést a mellkasból, aztán elengedem a kezét.

– Látod? Nem is volt olyan nehéz, igaz?

Cait meredten nézi a véres kést, és úgy fest, mint aki mindjárt elhányja magát.

– Milyen érzés?

– Nem jó – mondja, de az arca inkább lelkesedést tükröz, mint undort. Mégis eldobja a kést. – Én sosem tudnám megtenni, amit te. Ez nem helyes.

– Lehet, hogy egyszer muszáj lesz, ha Owen újra betör.

– Nem vagyok elég bátor. Sosem voltam.

– Cait, nézd. Csak segíts kivinni innen. Kidobjuk valahol Wood Green környékén, a rendőrök úgyis csak azt látják majd, hogy „megint egy szokásos londoni késelés”. Mit szólsz?

– Nem teheted ki a holttestet csak úgy az utcára! – fakad ki. – Mindenhol ott van a DNS-ed, a ruhaszálak, a nyál, a haj… Most már az én DNS-em is! Pár órán belül lenyomoznak minket!

– Na látod! Ez a fajta gondolkodásmód segíthet, hogy megússzuk. Komolyan, te ebben tényleg jó vagy – mondom, és mosolyogva figyelem az izgatottságát.

– Nem csinálom. Nem megy – mondja, és felpattan.

Az egyik lába megcsúszik a vérben, előrelendül. Megragadja a kanapé szélét, és majdnem sikerül megtartania magát, de végül a másik kezével a holttest mellkasára kell támaszkodnia.

– Vér! – kiáltja, és a tenyerére néz, mint valami amatőr lady Macbeth. A keze olyan sötétvörös, mint egy őszi falevél.

– Le lehet mosni, Cait. Egy kis szappan meg víz, és kész – próbálom megnyugtatni.

– Megyek a rendőrségre! – kiáltja nem túl segítőkészen.

– Cait, a kézlenyomatod most rajta van a késen. Letartóztatnak – mondom, és elkapom a karját.

Úgy reagál, mintha ő lenne a következő áldozatom: ijedten elhúzza a kezét, rettegéssel a szemében néz rám, majd kiszalad az ajtón, véres kezét a magasba tartva, és nem tehetek róla, de azt gondolom magamban, hogy épp úgy néz ki, mint aki nagyon is bűnös.

10
Csomagolás

Amin Cait kilép az ajtón, azonnal besietek a konyhába, előveszek egy mélyhűtős zacskót, és beleteszem a kést anélkül, hogy megérinteném a nyelét. Aztán gyorsan írok Caitnek egy üzenetet (), és folytatom a holttest becsomagolását.

Megragadom a fólia szélét, és addig húzom felfelé, amíg a test bele nem gurul a közepébe. Olyan, mintha húsos hasét tekernék egy holttestből és nejlonfóliából. Az órámra pillantok. Látom, hogy az idő vészesen fogy, viszont már 14 000 lépésnél járok, ami remek hír.

Előkapom az ollót meg a ragasztószalagot, és csakhamar meg is feledkezem arról, hogy mi van a fólia alatt, mert végre kamatoztathatom a tudásomat a díszcsomagolási trükkökről, amit a Liberty tavaly karácsonykor tartott bemutatóján szereztem. A csomag formája megnehezíti a dolgomat, de a megfelelő mennyiségű redővel és hajtogatással egészen szép munkát végzek. Már majdnem egy szalag keresésére indulok, hogy feldobjam vele az összképet, de szerencsére még időben észbe kapok, amikor kint a gyerekek betrappolnak a konyhába, kocsisokat is megszégyenítő káromkodás közepette.

Felsietek az emeletre, ledobom a véres pizsamát, átöltözöm, újrakenem a rúzst, visszamegyek, bedobom a pizsamát és az adományra szánt ruhákat a mosógépbe, majd belépek a konyhába.

Ott sincs minden rendben. Patthelyzet alakult ki. Nathan azzal fenyegetőzik, hogy beledobja Nelly babáját a mosogatóba, Nelly azzal, hogy kidobja Aimée telefonját az ablakon, Aimée pedig, hogy kidobja Nathan csigáját a kukába.

– Hagyjátok abba – mondom nyugodtan, határozottan, ahogy a szakirodalom tanácsolja. Keresztüllépdelek a káoszon, kiveszem a babát Nathan kezéből, odaadom Nellynek, elveszem a telefont Nellytől, visszaadom Aimée-nek, majd kiveszem a csigát Aimée kezéből, bedobom a mosogatóba, és megnyitom a forró vizet.

– Na, főzzünk! – mondom.

Aimée kisurran (valószínűleg egy gyors délutáni abszintért), én pedig odaadok egy hagymát Nellynek, aki ügyesen bánik a késsel, egy gerezd fokhagymát meg a fokhagymaprést Nathannek, aki imádja, ahogy a fokhagyma kicsit olyan lesz, mint egy rakás kis fehér giliszta.

Kiveszek a hűtőből egy csomag, angol marhából készített darált húst, kibontom, és azon kapom magam, hogy egy véres nejlonfóliával küzdök – már nem először a nap folyamán. Nelly megpirítja a hagymát, Nathan hozzáadja a fokhagymát, én pedig beledobom a húst, miközben együtt énekeljük a He’s a Funky Kind of Monkey-t, amit még mindig szeretnek, pedig több mint egy éve nem jártunk azon a majmos baba-mama programon.

Beleöntök egy jó nagy löttyintésnyi vörösbort, sózom, borsozom, Nelly élénkpiros Duchy Originals bioparadicsom-darabkákat ad hozzá, Nathan beledob néhány babérlevelet, majd egy marék oregánót szór szét a főzőlapra, mintha konfetti lenne. Amikor elkészültünk, megpuszilom a gyerekeket, megköszönöm a segítséget, majd hívom Aimée-t, hogy vezényeljen le valami kézműves-színezős foglalkozást. Máris megy a vita a piros filctollon, én pedig hagyom, hogy Aimée kamatoztassa a nemzetközi kapcsolatok szakon szerzett tudását.

Visszatérek a nappaliba, és megpróbálom elhúzni a testet, de néhány lelkes próbálkozás után megcsúszom. A Google-höz fordulok segítségért. Nem írom be, hogy „hogyan mozdítsunk el egy hullát”, mert ez egyértelműen nem szerencsés, ha tényleg van egy hulla az ember házában. Ehelyett azt gépelem be: „ősi kőmozgatási módszerek”, és elmerülök az egyiptomi mérnöki zsenialitásban. Az működhetne, hogy a testet rönkökön gurítom, de a kandalló melletti kosárban lévő fahasábok szögletesek, a háromtagú csigás emelő pedig túl bonyolult nekem.