Fóbia - Második könyv
Author: Szöllősi Mátyás
Date: 2026-09-10
Publisher: Helikon Kiadó

© Szöllősi Mátyás, 2026

© Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borítófotó Szöllősi Mátyás

Szerzőfotó Tankó Andrea

A szerző a kötet megírása idején Térey János irodalmi alkotói ösztöndíjban részesült.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Borítótervező Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-770-0

„Az idő mindent kiderít.”

TERTULLIANUS

„Én jót akartam, és jó voltam.

A nyomorúság faragott belőlem démont.

Tégy boldoggá, s megint erényes leszek.”

MARY SHELLEY

Fóbia – Második könyv

A temetést a betegségem miatt halasztani kellett. Nem volt elég, hogy annyira rettenetesen érzem magam a vírusfertőzéstől, mint addig még soha, több mint két héten át ráadásul bűntudatom volt, hogy a család, ha a lehető legszűkebb értelemben is, de rám várakozik és emészti magát. Az hamar kiderült, hogy apámra csak félig-meddig igaz ez, aki az idő és legfőképp a pénz miatt aggódott a saját anyja halálakor, ami nemcsak hogy megdöbbentő volt, egy teljesen értelmetlen vitát is elindított a családtagok között, amit képtelenség volt föloldanom a lázas állapot legintenzívebb szakaszának kezdetén. Viszont az az ötletem támadt, hogy elintézek, aztán kifizetek mindent, amit csak tudok. Lekérem a halotti anyakönyvi kivonatot, megírom a gyászjelentést, megrendelem a szállítást, egyeztetek a plébániával, és elutalok a temetkezési vállalat számára egy komoly összeget, amely például a test hosszas hűtésének – a nagyi határozottan megtiltotta, hogy elhamvasszák –, és az egyéb, csakis általuk végrehajtható intézkedéseknek a költségeit egészen biztosan fedezi. Ez a szándék aztán különféle, a kór kiteljesedésével együtt már-már kezelhetetlen bonyodalmakat okozott. Egyrészt mivel nem én voltam az, aki hivatalosan intézkedhetett a mama temetésével kapcsolatban, ahogyan ez már korábban, a kórházi látogatásom alkalmával bebizonyosodott, s ami a veszélyhelyzet életbe léptével csak hosszas könyörgés és némi csúszópénz fölajánlása révén vált finomíthatóvá. Másrészt az is kiderült, a helyi halottasház a kapacitásának végső határához ért. Bizonyára némi elégtételt jelentett volna, ha sikerül, ám végül azt, hogy az ügyintézés, főleg betegen, milyen körülményes és kiborító, köhögve, krákogva lehetetlenség volt telefonon keresztül érzékeltetni apámmal. Közben az is sejthető lett, hogy a bátyám családi ügyei egészen máshogy állnak, mint ahogyan azt addig hittem, és a kialakult helyzet, amelyről a hazaérkezéséig szinte semmit sem tudtam meg, hiába faggattam az egyik telefonbeszélgetésünkkor, még a szokásosnál is jobban elvonta a figyelmét. Összevissza magyarázott a hívás nagyjából félórányi ideje alatt, eleinte azt éreztetve, hogy alig bírja már magában tartani a házasságával kapcsolatos problémákat, miközben – és ez rendkívül idegesítő volt – csak utalgatott, konkrétan nem beszélt róluk, a következő néhány percben pedig már lényegtelennek ítélte az egészet, olyasminek, ami minden kapcsolat folyamán előfordul egyszer-kétszer. Kétségbe van esve, gondoltam. És azzal tisztában voltam, hogy egy kétségbeesett emberrel átkozottul nehéz mit kezdeni.

Az is bebizonyosodott már az első néhány napban, hogy a telefon és az internet nem képes megoldani mindent. Pedig a temetkezési vállalkozóval folytatott egyeztetés során kínlódva végighallgattam még a higiéniai szabályok kapcsán hozott friss rendelet szövegét is, ahogyan a holttest tárolására vonatkozó szigorú előírások részleteit és a búcsúszertartás hivatalos rendjét, mégis rá kellett jöjjek, egyszerűen muszáj volna személyesen beszélnem egyes emberekkel. Ott kellene lennem bizonyos irodákban, nyilván azért, hogy lássák, és néhány aláírással igazoljam is azt, hogy hús-vér ember vagyok, s talán a korábbiaknál is alaposabban éljem át azt a fájdalmas és elárvult jelenlétet, amit a halál utáni ügyintézés igényel.

A ravatalozó használatát nem engedélyezték, sejthetően azért, hogy minél kevesebbet tartózkodhassanak a gyászolók szorosan egymáshoz közel, és a körülményekre, azaz a járványhelyzetre hivatkozva azt sem hagyták jóvá, hogy láthassuk a mamát, ami nekem összességében hihetetlen megkönnyebbülést jelentett. Még ha nem jó szándékból is, de megóvtak attól a tehertől, amit a döntés meghozataláig tartó hosszadalmas kínlódás okozott volna, szóval hogy szeretném-e vagy sem, még egyszer, utoljára, már holtan, látni őt, ahogyan attól is, hogy egy fakó, mozdulatlan arc rögzüljön bennem, esetleg iszonyodássá alakítva kettőnk közt mindazt, ami számomra, mióta csak az eszemet tudom, igazán élő és különleges. Napokig még azt is teljesen elképzelhetetlennek tartottam, hogy a temetőben állva végignézem majd, amint a vadidegen sírásók eltemetik a koporsót, amiben a mama halott teste fekszik. Ahogyan leengedik abba a koromsötét gödörbe, ráhányják a földet, ahonnan többé már nem szabadulhat.

A betegség kezdete rettenetes volt. Az első néhány napban úgy fájt a mellkasom, sőt az egész felsőtestem, hogy óráról órára egyre inkább a meggyőződésemmé vált, a tüdőm hamarosan fölmondja a szolgálatot, és a legjobb esetben is lélegeztetőgépre kötnek. Pedig a híresztelések alapján, ahogyan a saját, korábbi tapasztalataim szerint is, az volt a leglényegesebb, nehogy kórházba szállítsanak. Egyrészt a mama halála után alig több mint egy héttel képtelen lettem volna bármilyen formában elviselni egy kórtermet, másrészt biztos voltam benne, miközben feküdtem az ágyamban zsibbadtan, kiszáradt szájjal, s bámultam a hófehér mennyezetet a Képíró utcai lakásban, hogy a kórházi körülmények, a vírus pusztító ereje, a kapkodás, a felkészületlenség, és az ellátás egyértelmű hiányosságai, ilyen lelkiállapotban, megölnének. A kórházi környezet számomra téboly, főleg ha az itthoni, finoman szólva is skizoid állapotokat veszem alapul.

Soha nem éreztem még annyira kínzónak, hogy a lakásban kell kuksolnom napokig. A kényszerű bezártság, akkor is, amikor múlóban volt már a láz, egyenlő volt a totális tehetetlenséggel, az egyre maróbb depresszióval, pláne hogy napról napra tisztább, tavasziasabb lett az idő odakint. Nappal verőfény és hideg. Éjjel homály és égető lüktetés. Úgy tűnt, a természet kétféle módon is gúnyt űz belőlem. Hiába ittam vizet, szörpöket, teát, amit csak találtam otthon, literszámra, mintha fölszántották volna a torkomat és a nyelőcsövemet, olyan tikkasztó volt a gyulladás, mint amikor egy kopár pusztán állva képtelenség árnyékba menekülni a legkibírhatatlanabb júliusi hőség elől.

Arról nem is beszélve, ami a házban történtek miatti félelmet és zavarodottságot jelentette bennem. Minden bizonnyal valamiféle képszakadás történt, mert a hazaérkezésem utáni első két napban, amikor már az albérletben voltam, s a betegség tünetei még úgy-ahogy rejtve maradtak, nem emlékeztem a nappaliban látottakra, és arra később sem világosan, végül is mit tett pontosan a földön térdeplő, csontos arcú férfival a Jenő. Az elmúlt hétvégét keresztül-kasul átjáró félelem megléte nélkül is hátborzongató lett volna az a hiány, miközben nagyon bíztam benne, hogy csak egy hirtelen föléledt védekező mechanizmus a felejtés, ez a tömör űr bennem, amelynek láthatatlan falai talán kezdenek majd leomlani idővel.

Végül elindult ez a folyamat, de pár nappal később is csak bizonyos, nem egészen valóságosnak látszó részletek bukkantak elő az ébrenlétem alatt. Mintha az agyam tudatosan szelektált volna, eleinte elsősorban a lefelé tartó buszúton megismert testes férfi, a köhögése, és az idős, galambszerű asszony mozdulatai jártak a fejemben, meg az a zavaros, ám fenyegető erejű sejtés, hogy a mama talán nem egészen az, nem egészen olyan, mint akinek, illetve amilyennek évtizedeken át hittem. Hiába győzködtem magamat, hogy csakis az számít, amit közösen átéltünk, s hogy az emlékeimen az az irat, ha létezik egyáltalán, semmit sem változtat, a hazugság erőteljes valószínűsége akkor árnyékot vetett minden mozzanatra, megkérdőjelezte még a legörömtelibb emlékeim létjogosultságát is.

Az ráadásul külön rémisztő szorongást okozott, hogy mikor és milyen módon, hogyan hozzam föl ezt a témát a család előtt. A hazaérkezésem utáni napokban, abban a zaklatott álmatlanságban a hozzám eleinte ugyan közelinek látszó, ám valójában meglehetősen távol lévő eshetőségeket vettem számba. Kivel érdemes és lehetséges egyáltalán beszélni erről? És vajon mi az pontosan, amiről beszélnem kellene, és hogyan? Mi az, ami valóban megtörtént, és mi a képzelődés mindabból, ami a fejemben kavarog szinte megállás nélkül? Mennyire vesznek majd komolyan, főleg egy ilyen, amúgy is kritikus helyzetben, és ha komolyan vesznek is, milyen részletek derülnek még ki? Miféle büntetés vár rám? Milyen pusztító lavinát indítok el a kérdezősködésemmel? A bizalmatlanság nálunk családi örökség, és ilyen szempontból igencsak tehetősek vagyunk.

Tudtam, hogy ha külön beszélek erről a bátyámmal, jó eséllyel azonnal lesöpri majd a témát. Főleg, hogy az akkor már nyilvánvaló volt, a házasságának velem még nem igazán ismertetett, de nagyon is aggodalmat keltő problémái kötik le a figyelmét folyamatosan. Apám tagadott volna, mint mindig. Vele talán ha két mondatig, vagy addig se jutottunk volna el személyesen ordibálás nélkül. Más pedig szóba sem jöhetett, hiszen nem hittem volna egyrészt, hogy anyám tudhat ennek a feszélyező családi ügynek a részleteiről – és még ha tudott is, egyáltalán nem állt szándékomban hazugságra kényszerítő helyzetbe hozni –, másrészt a legtöbb családtaggal évek óta nem beszéltem, pláne nem ilyen kényes és mélyreható témáról. Úgyhogy a temetés miatt létrejött helyzet, az apámmal és a bátyámmal közös, ritkaságszámba menő együttlét tűnt az egyetlen lehetséges és értelmes alkalomnak.

Persze ezt a szándékot is elvetettem hamar. Éreztem, hogy még ha bármi igaz is abból, ami sehogy sem hagy nyugodni az emlékeim és a családunk múltja kapcsán, kegyetlenség volna egy ilyen bizonytalan és bonyolult kérdést firtatni, főleg a mama búcsúztatásához kapcsolódó pillanatokban. Sejthető volt, hogy iszonyatos botrány törne ki. Arról nem is beszélve, hogy apám talán már a megérkezéskor – de a temetés utáni összejövetelen egészen biztosan – részeg lesz. Ha pedig részegen olyan téma kerül elé, ami idegesíti, és így lehetősége nyílik belehergelnie magát abba a tévképzetbe, hogy őt úgymond gyanúsítgatjuk, annak kifejezetten súlyos következményei lehetnek. Nem egy példa jut eszembe azonnal, ha a kínos és több szempontból is fájdalmas viselkedést kell szemléltetni apámon keresztül.

A Debreceni Egyetem díszdoktori címének átadóját követő fogadásról a biztonsági személyzet gorillái kísérték ki. Ott voltam, láttam, spiccesen tényleg merevedése volt, és ráadásul intenzíven fogdosni kezdte a pódium mellett azt a nőt. Vagy vegyük a nagyapa temetése utáni búcsúztatót – bár arról csak homályos emlékeim vannak –, amin közte és az egyik másod-unokatestvére közt verekedés robbant ki, amit az akkor még versenyszerűen vízilabdázó bátyámnak kellett lecsendesítenie. Eleinte csak pofozták egymást, aztán már ököllel ütötték. Úgy emlékszem, egy – még jóval a születésem előtt történt – nevetséges eseten vitatkoztak össze, szokás szerint valami gyerekes baromságon. Józsi bácsinak két bordája repedt el, apámnak pedig az arccsontja, majdnem elveszítette az egyik szemét, műteni is kellett, napokig kritikus volt az állapota, és az, hogy végül megúszta, attól tartok, csak még elszántabbá tette az ilyen rémisztő, ki-ha-nem-én típusú helyzeteket illetően.

Még az általános iskola elkezdése előtt volt egy olyan év, amikor képtelen voltam egyedül elaludni. Nehezemre esik föleleveníteni képi emlékeket arról az időszakról, inkább csak gesztusok, elfojtott, kusza mozdulatok, színek és illatok vannak meg, részben mert gyakran költöztünk, éltünk Szegeden, majd Debrecenben is – illetve egy bő fél évet Prágában, ott kezdtem el az iskolát –, részben pedig azért, mert sokáig állandó hasi fájdalmaim voltak, kába és erőtlen voltam, egy kis méretű polipot ki is műtöttek belőlem pár héttel a hatodik születésnapom előtt. Éjszakánként gyakran átmentem a bátyám szobájába, aki minden egyes alkalommal mesélt nekem, erre határozottan emlékszem, vagyis az érzésre, amit az erős, gondoskodó jelenléte okozott. A nyugalomra, a biztonságérzetre, szóval hogy megvéd, akármilyen szörnyűség próbál is elragadni az éjszaka folyamán. De akkor, augusztusban, nem volt ott a házban, edzőtáborban lehetett, úgyhogy ha már nagyon féltem a szobámban egyedül, vagy fölébredtem valami zajra, motoszkálásra, anyámékhoz mentem át, hogy a nagy franciaágyukban töltsem az éjszakát. Persze náluk sem bírtam aludni, vagy ha elaludtam is, fölriadtam az első moccanásra. Sokszor végighallgattam, és nemcsak hallgattam, az ágyukban fekve szó szerint éreztem, szinte átéltem, ahogyan szeretkeznek. Nem, nem szeretkeztek. Egészen másnak kellene nevezni azt. Emlékszem, apám hangos volt. Nyögött, fújtatott, gyakran káromkodott is. Éreztem, hogy izzad, s úgy tűnt, bár nehezére esik és kifullasztja, igazán élvezi azt, amit csinál. Anyám viszont soha egyetlenegy hangot sem adott ki. Némán feküdt apám alatt, s mivel rájuk nézni sosem volt bátorságom ott a hálószoba sötétjében, nem láttam az arcát, miközben folyamatosan azon járt az agyam, hogy csak tűr és tűr, akárcsak én, és arra vár, védtelenül, hogy ez az intenzív és fájdalmas lüktetés végre véget érjen.

Ahogy aztán kezdtem belecsúszni a rosszullétbe, s egyre jobban fájt a fejem és a torkom azon a szerda estén, majd úgy ébredtem csütörtök reggel, mint akit jó alaposan összevertek, már leginkább a betegségtől, sőt a saját testemtől való irtózás, a tehetetlenség mellékhatásának tűnt számomra a múlt iránti bizalmatlanságom. A fülem esténként úgy zúgott, mintha vasat reszeltek volna közvetlenül a dobhártyám előtt. És a csönd sem volt valódi csönd. Az ajtó mögül állandó kaparászást hallottam, néha pedig éles visítást, mintha bezártak vagy én magam bezártam volna a kisebb szobába valamit, vagy valakit.

Azt hiszem, kifejezetten jót tett volna, ha taníthatok. Vagy ha egy konkrét kutatáshoz – az EHT-projekthez vagy az SRG-misszióhoz – kapcsolódó elemzési problémák kötötték volna le a figyelmemet, de a járvány kezdeti időszakában erre semmi esély nem volt. A lágy és a közepes energiájú röntgentartományban vizsgálódó eROSITA tevékenységének köszönhetően sok minden kikövetkeztethető azokról a szupernóva-robbanásokról, amelyek egykor kisöpörték az anyag jelentős részét a Tejútrendszer Lokális Buboréknak nevezett régiójából, ahol a Nap – és így a bolygónk is – több millió éve tartózkodik, de akkor, lázasan, a rengeteg adat átnézésébe sem volt erőm belekezdeni, nemhogy az elemzési munkába.

És amikor már az ágyból is alig voltam képes kimászni – hiába szedtem vasat és magnéziumot, folyton görcsölt a combom és a vádlim, a mellkasom pedig úgy feszült, mintha föl akarna robbanni –, rájöttem, hogy azonnal közölnöm kell a családommal: amennyiben nem halasztjuk el, és tényleg pár nap múlva lesz a temetés, akkor azon a jelenlegi állapotom, illetve a kötelező kéthetes karantén miatt biztosan nem vehetek részt.

Hétvégére aztán kialakult bennem az a néhány rettenetes hang és kép, ami igenis megtörténtnek mutatta, legalábbis egy jelentős részét, annak az eseménysornak, amelynek előző hétvégén a mamáék házában tanúja voltam. De a magas, harminckilenc fok körüli láz, ami napokon át az ágyhoz szögezett, és a tény, hogy fáj minden egyes tagom, képtelenné tett arra, hogy higgadtan végiggondolhassam a történteket. Ebben közrejátszhatott az a feszült és űzött lelkiállapot is, amelyben már a mamához való utazás idején benne voltam. És mire létrejött valamiféle összkép, már leginkább az kezdett foglalkoztatni, hogyan, milyen módon jutottam ki a házból, s főleg, mit hagytam ott magam után. Egyáltalán hogyan hagyhattam ott, úgy, azt az egészet, még ha nem is váltam minden értelemben részesévé azoknak az eseményeknek. De vajon minden pont úgy történt, ahogyan emlékszem rá? És emlékszem mindenre? Utóbbira a válasz igencsak kétséges, de már maga a kérdés megfogalmazása is rettentően fontos volt. Vajon mennyi mindent nem vagyok képes fölidézni? És annak, amit képtelen vagyok, milyen következményei lehetnek? Azzal együtt, hogy amire emlékszem, lelki szempontból bőven elegendőnek bizonyul. De vajon elegendő lenne-e bármire, ha elővennének a történtek miatt? Ez volt a következő kérdés, ami kétségbe ejtett. Vajon milyen hatása lesz másokra annak, amit elmondok majd? Milyen módon befolyásolja a jövőjüket? Miféle zűrzavart okozhatok? Pontosan mit, és azt is hogyan kellene elmondanom, és mégis kinek? Talán épp azoknak, olyan aberrált figuráknak, akik nemcsak mint hivatalos, az ügyben eljárást végző személyek vannak jelen, hanem más módon is érintettek? Ez a feltevés, vagy inkább lehetőség korántsem tűnt ismeretlennek, légből kapottnak, pedig nehezemre esett harminckilenc fokos lázzal, reszketve, félálomban összerakosgatni, ki hová és kihez is tartozik. Remegés, visítás. A verejték apró patakokban zubog le rólam. És ha tényleg igaz, amit magam előtt látok, akkor azok a személyek valóban többféle módon érintettek az ügyben, amiről – pár nap elteltével ez már elég egyértelműnek érződött – biztosan jóval többet tudnak, mint én.

Az pedig végképp nem tűnt igazán szerencsés körülménynek, hogy bent jártam az őrsön, és előrevetítettem valamit, amit akkor ilyen vagy olyan okból ugyan félresöpörtek, de összességében, a fölvett jegyzőkönyvvel együtt – nem beszélve az általam hagyhatott nyomokról és a legalább egy holttestről ott a házban –, mégiscsak rám terelheti a gyanút. Próbáltam megítélni, miközben az ágyamban vergődtem álom és ébrenlét között, hogy mindaz, ami ott, a nappaliban történt, arányos-e magával a betöréssel, már ami a büntetés mértékét illeti. És még kábán is viszonylag hamar nyilvánvaló lett, hogy teszem azt két ezüst étkészlet és néhány festmény eltulajdonításának szándéka miatt biztos, hogy senki sem érdemel halált.

Aztán a figyelmem fokozatosan a Jenőre terelődött, és kezdtem megérteni – pedig napközben többször elaludtam fél- vagy egy egész órányira, ébren pedig hihetetlen erőfeszítést igényelt a koncentráció –, hogy a gyilkosság, amelynek nem szemtanúja, inkább tényleg csak fültanúja voltam, nem a betörés, vagyis elsősorban nem amiatt történt. Éreztem, hogy annál sokkal összetettebb és kínzóbb, egy súlyos igazságtalanságot helyrebillenteni hivatott – összességében azonban teljesen elhibázott – alapja volt. Hiszen akit tisztán látok magam előtt azóta is, ahogyan a küszöbön fekszik, minden bizonnyal halott, de ő nem az az ember, aki röhögve vallott a nappaliban a vitába torkolló kérdezősködés után. Azzal pedig, aki bevallotta a korábbi, Murván történt gyilkosságokat, még ha megfeszítenek is, akkor sem tudnám megmondani, mi lett pontosan. Vajon nyakon szúrta a Jenő? Amennyire ismerősnek éreztem továbbra is azt a férfit, aki hosszú órákon át velem volt azon a hétvégén, a fejemben lévő éber és egyúttal súlyos bűntudatot keltő jelenléte miatt legalább annyira frusztrált is. Sőt, egyre erőteljesebb félelemmel töltött el, hogy közöm – és vajon miféle közöm – lehet hozzá még hosszú távon.

A telefonomon ott volt egy felvétel, de hiába néztem végig vagy hatszor, a sötétség beállta miatt csupán homályos foltok látszódtak. Hallatszódni alig hallatszódott valami, mintha megsérült volna a fájl, leginkább susmorgás és néhány tompa zörej, az asztalt meglökhették, a készülék szerintem elmozdult a helyéről, sőt, azt hiszem, le is merült, mire a Jenő kilépett a konyhából a tágas nappaliba. Eleinte kínzó hiányérzet volt bennem, hogy nem láthatom, mi zajlott le pontosan – bár bizonyos zörejek azért ismerősek és némileg árulkodóak voltak –, főleg, hogy a saját emlékezetem félig-meddig cserben hagyott. De később már kifejezetten örültem annak a hiánynak, mert így legalább az a részlet sokkal valószínűbbé vált, hogy nem egy általam készített felvétel juttatja vissza a vádlottak padjára azt a szerencsétlent. Hogy ilyen formában nem kell felelősséget vállalnom iránta.

Vajon mi történt vele az elmúlt napokban? Könnyen lehet, hogy elkapták a zsaruk, csak épp nem szolgálat közben. És ki tudja, hová vitték, hányszor verték meg, jó alaposan, és miket mondott rólam, már csak a kényszerítő erejű ütések, az iszonyatos, ismétlődő fájdalom miatt is. Aztán eszembe jutottak a Murván történtek. Az öregasszony, s főleg a verés ott a lámpafény alatt. Ahogyan tűrt a Jenő, hallgatott, mintha a tűrés, a hallgatás volna az egyetlen kiút. Volt bennem némi megkönnyebbülés és szánalomérzet, de mindkettő fokozatosan egyre frusztrálóbbá, kegyetlenebbé vált, és rájöttem, hogy ha hagynám ezeket eluralkodni magamon, akkor általuk azokhoz csatlakoznék, akik ismeretlenül, pusztán a groteszk, ormótlan külseje miatt megvetik, és ezt határozottan nem akartam. Sajnáltam is, hiszen a házban hallottakat úgy-ahogy fölidézve tudtam már, hogy ártatlanul ült, és így sejthető volt: ha elmondom, mi történt vasárnap este, minden bizonnyal újabb, még sokkal szigorúbb büntetés vár rá. Lassacskán kialakult bennem egy intenzív együttérzés – vagy legalábbis az együttérzés iránti vágy –, és azt hiszem, szeretet is. Hogy szeretném maradéktalanul megérteni, ami képtelenség, döbbentem rá a láz legégetőbb és legborzongatóbb időszakában, a betegség kellős közepén.