„Annyira tetszett ez a varázslatos és sötét, ugyanakkor reményteli történet, hogy egyszerre faltam fel az egészet!” – Kristin Cashore, a New York Times sikerlistás szerzője

„Ebben a gyönyörűen kidolgozott történetben megtalálható a fantasztikus regények összes általam kedvelt jellemzője: összetett jellemvonásokkal bíró szereplők, szövevényes viszonyok, kiváló szóalkotás, izgalmas és fordulatos cselekmény. Az erősségekkel és gyengeségekkel rendelkező központi szereplők teljesen valóságosnak tűnnek.” – Juliet Marillier, a Blakthorn & Grim- és Warrior Bards-sorozatok szerzője

„A lebilincselő cselekmény végigvonul Lucier takarékos, ügyesen alkalmazott elbeszélő stílusán, miközben Cassiának a bátyjával, Ventillasszal való odaadó és szeretetteljes kapcsolata melegséggel tölti meg a történetet, elmélyítve ezáltal a tragikus sorsú szereplők megindító és gondolatébresztő jellemzését.” – Publishers Weekly

Makiia Lucier: Year of the Reaper

Copyright © 2021 by Makiia Lucier

Hungarian translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Makiia Lucier: Year of the Reaper

Clarion Books, an imprint of HarperCollins Publishers, NY, 2021

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-615-650-726-6

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Kerry Rubenstein

Szerkesztő: Tegyi Tímea

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Anassa

Műfaj: ifjúsági, fantasy

„A mennyország sem dühöng vadabbul a gyűlöletbe fordult szerelemnél, és a pokol sem tombol ádázabbul egy visszautasított nőnél.”

– William Congreve: The Mourning Bride[1]

Előhang

Órákon keresztül lovagoltak, keresztül az éjszakán, bele a hajnalba, és még annyi időre sem álltak meg, hogy pihenhessenek egy kicsit a lovak. Tudták, mi vadászik rájuk. Ezt a fenyegetést nem lehetett látni, sem hallani, sem érezni, hanem az ember megfordult, és egyszer csak ott termett. Akkor már nem lehetett elmenekülni előle. Ugyanis a pestis a levegőben terjedt. Ezt mindenki tudta.

Jehan megpróbált ébren maradni a nyeregben. Mire észbe kapott, a kimerültség lehúzta az állát a mellkasára, és azonnal felriadt. Csak homályosan látta az útjukat szegélyező, magas ciprusokat és a keleten magasodó hegyek fölött felkelő napot. Tíz testőr lovagolt előtte, tíz pedig mögötte. A többieket városokban és falvakban hagyták hátra az útjuk során. Jehan népéhez tartoztak. Lehámlottak, mint a kígyóról a bőre.

Halottak voltak, mint a kígyó bőre.

A lány most képtelen volt rájuk gondolni. Ha megtette volna, akkor felüvölt, és talán sohasem hagyja abba. Márpedig ezt nem tehette meg a többiek szeme láttára.

Mari még életben volt. Jehan legalább ezért hálás lehetett. Mari éppen abban a pillanatban ránézett a lova hátáról. Az utazóköpenye sötétkék volt, ugyanolyan, mint Jehané. Hátrahajtotta a csuklyát, sötét haja szabadon lobogott a szélben. Kimerülten, de biztatóan rámosolygott Jehanra, azután hangtalanul azt formálta a szájával, hogy: Már nem vagyunk messze.

A helyzetük dacára Jehan elmosolyodott. Mari már hetek óta ezt mondogatta: Már nem vagyunk messze. Hamarosan odaérünk. Jehan éppen közölni akarta ezt a tényt a barátnőjével, de az egyik előtte haladó őr lecsúszott a lováról. Nem ébredt fel, és nem kapaszkodott meg, hanem kizuhant a nyeregből, egy tompa puffanással ért földet, és a jellegzetes, reccsenő hang alapján eltört valamije.

– Állj! – kiáltotta Jehan.

Felkavarodott a por, szerteszét repültek a kavicsok. A menet megállt. Jehan nem várta meg, amíg lesegíti valaki a nyeregből. Megfogta Mari kezét, és odaszaladtak Brisan nagykövetéhez, aki már a lezuhant őr mellett térdelt.

A nagykövet felemelte a karját, hogy távol tartsa őket.

– Ne gyertek közelebb!

A nagykövet általában kellemes modorú férfi volt, ősz hajú és méltóságteljes. De olyan vadul förmedt rá a két lányra, hogy azonnal megtorpantak. Némi pánik vegyült a hangjába, ezért engedelmeskedtek. Jehan, Mari, a testőrök, az oliverasi küldöttség. Az idős ápolónő és az udvari festő rémülten tördelte a kezét.

A lezuhant őr a hátán feküdt kiterülve, és jóformán nem tudott magáról. Az egyik karja visszataszító és természetellenes pózban hevert mellette, és Jehan tudta, hogy eltört. És azt is felfogta, hogy az őrnek a törött csont lesz a legkisebb gondja. Foltokban kivörösödött az arca, és patakokban ömlött róla a verejték. Jehan elszomorodott, és megsajnálta, de nem lepte meg a dolog.

– Pestis? – kérdezte halkan, és Mari megszorította a kezét.

– Lázas.

A nagykövet azzal foglalatoskodott, hogy levegye az őrről a köpenyt, de nem úgy csinálta, hogy áthúzta a fején és a törött karján, hanem elővett egy tőrt, és felhasította vele az állatbőrt és a gyapjút.

– Akkor csak lázas – érvelt Mari. – Az még nem jelenti azt, hogy…

Döbbenten elhallgatott, amikor a nagykövet félrehúzta az őr köpenyét, szabaddá téve a férfi hónalját, ahol egy tojás méretű duzzanat fészkelt a fekete hónaljszőrzet között. Furcsa, gurgulázó hang áradt belőle. A duzzanat remegett és lüktetett, mintha a benne lévő vér, genny és méreg életre kelt volna, és ki akart volna szabadulni.

Jehan undorodva hátrált egy lépést. Mindenki hátrált egy lépést. A félelem remegve szaladt végig a lány gerincén és a végtagjain. A távolban füstfelhők emelkedtek az ég felé. Még egy falu, ahol elégetik a halottakat. Jehan szinte érezte a torkában a hamu keserű és sűrű ízét.

A nagykövet az őr mellett maradt, egy pillanatra lehunyta a szemét, és amikor kinyitotta, ránézett Jehanra. Vörös volt a szeme a kimerültségtől, és ahogy teltek a napok, egyre sötétebbek lettek az alatta húzódó karikák.

– Jehan hercegnő! Ez nem mehet így tovább. Magunkra kell hagynod bennünket.

Jehan vetett egy értetlen pillantást a barátnőjére.

– Miről beszélsz? Kit hagyjak magára? És hová menjek?

A többiek izgatottan beszélgetni kezdtek.

– Hátráltatunk téged. – A nagykövet felállt, és megroppant a térde. – Mindannyian fenyegetést jelentünk rád nézve. Menj tovább Lord Ventillasszal! Vidd magaddal Marit és a nőket, és keressétek meg Rayan királyt!

– Apám, ne! – fakadt ki önkéntelenül Mari.

A nagykövet figyelmeztető pillantást vetett a lányára, de Jehannak ettől függetlenül nem állt szándékában nélküle belovagolni Oliveras fővárosába.

– És itt hagyjalak titeket? Nem fogok elmenni! Arról szó sem…!

– Jehan hercegnő – vágott a szavába acélos hangon a nagykövet. – Hány éve háborúzunk Oliverasszal?

Most akar leckéket adni történelemből?

– Miért fontos ez?

– Hány éve? Válaszolj!

Jehan nem tudta pontosan. Senki sem tudta pontosan. Mindenki figyelt és várt, és Jehannak kínzó forróság kúszott fel a nyakán. Mari megszorította a kezét, és halkan azt dünnyögte:

– Ötvenkettő.

Jehan is megszorította a barátnője kezét. Mindig számíthatott rá.

– Ötvenkettő – ismételte meg valamivel hangosabban.

– A születésem óta – mondta a nagykövet, és az arckifejezése arról árulkodott, hogy leleplezte a csalást. – A háborúról szólt az egész életem. Rengeteg halott. A fivéreid, Jehan. A fiaim. Ez a háború azon a napon véget ér, amikor feleségül mégy a királyhoz. Neked muszáj túlélned ezt az utazást, és erre nagyobb esélyed van, ha gyorsan haladsz. És messziről elkerülöd a veszélyt.

Egyfajta utazó karantén. Logikusnak tűnt.

– De te miért nem akarsz velünk jönni? Te vagy a küldöttség vezetője. Az apám téged küldött.

Mari rémülten beszippantotta a levegőt. Ő már tudta a választ Jehan kérdésére. Látta az apja arcán.

– Nem tudok.

A nagykövet félrehúzta a gallérját, és megmutatta a füle mögött lévő duzzanatot. Olyan volt, mint egy túlérett, vörösborszínű, bogyós gyümölcs, ami bármelyik pillanatban kidurranhat.

Jehan olyan erősen harapott bele az ajkába, hogy kiserkent a vére. Mari keze kicsúszott a kezéből, de amikor a barátnője botladozva elindult, gyorsan elkapta a karját, és visszahúzta.

A nagykövet nem nézett a lányára. Jehant figyelte, mert kíváncsi volt, hogy mit fog tenni. A faluban megszólaltak a templomi harangok. Vég nélkül kongtak. Így figyelmeztették azokat, akik hallották őket, hogy kerüljék el a helyet. Ott nem fognak szállást találni. Miközben Jehan az egyre hevesebb pánik ellen küzdött, azon töprengett, mit jelent a nagykövet betegsége. Mindannyiuk számára. Gyűlölte azt a királyságot, Oliverast, ahol királyné lesz belőle. Csak fájdalmat és halált hozott azokra, akiket szeretett. Haza akart menni, Brisába. De ígéretet tett az apjának. A szavát adta.

– Mit fogsz tenni? – kérdezte halkan.

A nagykövet arcán elégedettség tükröződött. Kinézett az út mögött magasodó fákra.

– Itt maradunk, és tábort verünk. – Vetett egy pillantást a haldokló testőrre. – Ebben az állapotban senki sem fog befogadni minket. Utánatok megyünk, ha tudunk.

– Amint tudtok – helyesbített Jehan.

– Amint lehet – mondta a nagykövet, de nyilvánvalóan csak azért, hogy Jehan kedvére tegyen, azután ránézett az egyik férfira. – Lord Ventillas!

A józan gondolkodású, oliverasi követ fiatal férfi volt, még nem töltötte be a harmincat. Közelebb lépett a nagykövethez.

– Gondoskodni fogok a biztonságukról, nagykövet. A szavamat adom.

– Brisa az adósod lett. – A nagykövet meghajolt. – Isten segedelmével sok éven át becsület övezze a neved!

– Ahogy a tiédet!

Lord Ventillas is udvariasan meghajolt a nagykövet felé.

Néhány perc elteltével egy jóval kisebb létszámú menet készülődött az indulásra. Mari megközelítette a kancájával az apját, amennyire csak merte.

– Apám!

A nagykövet még mindig a haldokló testőr mellett állt.

Jehan hallotta, amikor nagyon halkan megszólalt:

– Te vagy az apád szíve, Mari. Légy bátor, kislányom! Légy bátor a kedvemért!

Jehannak el kellett fordítania a fejét. Megsarkantyúzta a lovát, és elindult lefelé a ciprusokkal szegélyezett, ősrégi úton. Elvakították a könnyek. Nem nézett vissza azokra, akiket maga mögött hagyott. Nem nézett hátra, hogy meggyőződjön arról, a barátnője követi-e. Jehan bárhová ment, Mari követte. Ez gyerekkoruk óta így volt.

1

EGY ÉVVEL KÉSŐBB

Ahalottak esetében az volt a legjobb megoldás, hogy Cas úgy tett, mintha nem látta volna őket. Korán megtanulta a saját kárán, amikor a pestis lecsapott, és plédekkel letakart holttestek hevertek körülötte. És amikor átkelt a hídon, és a kísértet tartotta vele a lépést, arra is rájött, hogy ügyesebben kell színészkednie. Ez a bolygó lélek kezdett gyanút fogni.

Cas ismerte őt. Izarónak hívták. Amikor még élt, a Cas családjának tulajdonában lévő földek mögött elnyúló hidat őrizte. Egy őszes hajú vámszedő, akinek a mellkasát verte a fekete szakálla. Majdnem olyan szilárd volt, mint egy élőlény. Ezek szerint Izaro is meghalt. Akkor ki maradt?

– Hé, fiú! – kiáltotta Izaro hangosan és nyersen.

Cast felkészületlenül érte a híd lábánál magasodó fák közül felbukkanó kísértet. Nem tudta időben leplezni az arckifejezését, és Izaro kiolvasott belőle valamit, talán éberséget vagy felismerést, ami elgondolkodásra késztette.

A kora reggeli levegő borzongatóan hűvös volt, és féktelen őszi szelek fújtak. Cas nem lassított le. Szorosabbra húzta magán a köpenyt, és lepillantott a nyugat felé hömpölygő, sebes folyóra. Egyenletesen lélegzett, és közönyös arcot vágott. Talán a szíve gyorsabban vert a kelleténél, de ezt rajta kívül senki sem tudta.

A lóról nem is beszélve! A kanca Cas mögött lépdelt, a fiú kantárszáron vezette. Csinos, fehér kanca volt, egy fekete csillag volt a jobb szeme alatt, és Izaro felbukkanása előtt viszonylag nyugodtan poroszkált. Mióta a kísértet felbukkant, óvatosan lépegetett, rángatta a kantárt, és bosszúsan lóbálta a fejét. Vajon látta Izarót? Vagy csak érzékelte a jelenlétét?

– Mi a baj, kislány? – kérdezte halkan Cas. – Fáradt vagy? Mindjárt hazaérünk.

– Látsz engem, fiú?

Cas ásított egyet. Már a híd közepén jártak. Izaro megtorpant, habár Cas és a ló továbbment. Helyes. Sikerült átverni a vámszedőt. Cas dörmögést hallott a háta mögül:

– Áh! Annyi esze van, mint egy zsák bolhának. Pont olyan, mint az anyja.

Cas egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, de ez pont elég volt. Izaro azonnal ott termett előtte, és diadalmasan a magasba emelte a kezét.

– Hát mégis látsz engem! Tudtam!

– Tűnj el az utamból! – morogta Cas.

Kilépett jobbra, de a vámszedő elállta az útját. Ugyanez történt, amikor kilépett balra. Cas nem akart keresztülmenni rajta, habár az is lehetséges volt. Egyszer már megtette, és sohasem fogja elfelejteni azt a visszataszító érzést: mintha férgek kavarogtak volna a beleiben. Térdre rogyott tőle, és belehányt a porba.

Miután a vámszedő így kicselezte, kihúzta magát, és szigorúan meredt Izaróra. Tizennyolc éves volt, az elmúlt három évet az otthonától távol töltötte, és ez idő alatt olyan magasra nőtt, hogy bele tudott nézni a vámszedő szemébe. Ez mindkettőjüket meglepte.

– Mit akarsz? – követelte Cas.

– Hogy mit akarok? Hogy lehet az, hogy te látsz engem?

– Nem tudom.

Cas már számtalanszor feltette magának ezt a kérdést. Nem ismert senki mást, aki kísérteteket látott. Ezt a kérdést egyébként sem tette fel az ember senkinek, és nem ismerte be önként, a saját jól felfogott érdekében. A bolondok számára fenntartott helyek meglehetősen kellemetlenek voltak.

– Ennyi az egész? Nos, ebben az esetben szép napot, vámszedő!

Cas arra számított, hogy Izaro megérti a célzást, és félreáll az útból, de tévedett.

Miután sikerült felhívnia magára a fiú figyelmét, látszólag nem tudta, mi legyen a következő lépés. Cas fekete haját összeborzolta a szél, Izaro szakálla viszont mozdulatlanul pihent a férfi mellkasán. Teltek a másodpercek, és végül Cas törte meg a csöndet. Nem akarta feltenni a kérdést, de kétségbeesetten tudni akarta a választ.

– Láttad a fivéremet? – kérdezte megalázóan remegő hangon.

– Nem. – Izaro arcán szánalom tükröződött. – Egy éve láttam őt utoljára, amikor kitört a járvány. Senki sem jár errefelé mostanában.

Cas valójában nem számított arra, hogy választ fog kapni a kérdésére. Kilépett oldalra, és a legnagyobb megkönnyebbülésére Izaro ezúttal elengedte, de a férfi kisvártatva megszólalt:

– Eltemetnél engem?

Cas megtorpant, de nem fordult hátra.

– Megsértetted az anyám emlékét, és elvárod tőlem, hogy eltemesselek?

– Ugyan! Azt csak azért mondtam, hogy felbosszantsalak.

Cas vetett egy pillantást Izaróra a válla fölött.

– Nos, sikerrel jártál.

– Lord Cassiapeus…! – kiáltott utána a férfi.

Cas vágott egy grimaszt az anyakönyvezett neve hallatán. Izaro nem vette észre, mert a híd túlsó végét bámulta, ahol egy kövekből épült kunyhó állt. Évszázadok óta ott dolgoztak és aludtak a vámszedők.

– Senki sem gondoskodott rólam. Rám találtak a vadállatok.

Izaro szavai hallatán félelmetes képek árasztották el Cas fejét. Kelletlenül szemügyre vette a kunyhót. A zsúpfedeles tető félig be volt szakadva. Ha Izaro életben lett volna, ez nem fordulhatott volna elő. Az ajtó tárva-nyitva állt, de ferdén lógott, mert leszakadt a felső zsanérokról.

Rám találtak a vadállatok.

– Kérlek! – tette hozzá Izaro.

Cas szemügyre vette a kezét. Tele volt hegekkel és bőrkeményedésekkel. Hozzászokott a halottak eltemetéséhez. Pedig azt remélte, hogy nem lesz több halottal dolga.

– Van egy lapátod?

Izaro szemmel láthatóan megkönnyebbült, mire Cas elszégyellte magát. Elfordította a fejét, és úgy tett, mintha nem vette volna észre.

* * *

Izaro hónapok óta halott volt. Elég régóta ahhoz, hogy enyhébb legyen a bűz, és eltűnjön a húsa és a belső szervei túlnyomó része, amit letéptek belőle a vadállatok.

Cas szemügyre vette a helyiséget az ajtóból. Egy abakusz és egy jegyzetfüzet hevert a poros asztalon. A füzet egyik sarkát megrágta valami. A padlót, a szőnyeget és az ablakpárkányt elborította az állati ürülék. Ránézésre patkányoktól és madaraktól származtak. Az egyik sarokban egy ágy és egy szék állt. Izaro kikerülte Cast, odament a székhez, lerogyott, és mind a ketten az ágyon heverő holttestre meredtek. Cas rosszabbat is látott már ennél, de azt feltételezte, hogy Izaro még nem.

– Hol van az ásó? – kérdezte sürgetően Cas.

– Kint hátul.

– Hová szeretnéd? – kérdezte Cas, és az ágy felé biccentett. – A faluba?

– Túl messze van – felelte Izaro, de képtelen volt levenni a szemét az emberi test földi maradványairól. – Bárhová, csak… – Elcsuklott a hangja. – Ne ide!

Cas gyors és hatékony mozdulatokkal kiszabadította az ágyneműt, és belecsavarta a holttestet. A mozdulatai hatására csillogó, sárga bogarak másztak szét a tetemből a szélrózsa minden irányába. A rovarok egy kupacba gyűltek Cas csizmája körül. Ütemes kattogást hallattak, ami egyre hangosabb lett, miközben sorba rendeződtek, keresztülvágtak a szobán, felmásztak a nyitott ablakhoz, és távoztak a kunyhóból. A kattogás elhalkult. Izaro, aki még mindig a széken ült, furcsa zöld árnyalatúvá változott. Cas nem is sejtette, hogy a kísértetek is érezhetnek rosszullétet.

– Ne nézz ide! – javasolta.

Egyszerűbb volt szájon keresztül lélegezni. Igaz, hogy a holttest már nem bűzlött annyira, de még mindig büdös volt. Hangosan felmordult, amikor feldobta az összeaszalódott Izarót a vállára, és botladozva elindult az ajtó felé. A holttest nehéz volt ugyan, de jórészt az inak és a rothadásnak indult gyapjú által összetartott csontból és hajból állt. Zörgött és csattogott, miközben Cas megkerülte a kunyhót, és elhaladt egy alacsony kerítéssel körülvett udvar mellett, ahol az emlékei szerint régen csirkék futkostak. Egy rozsdás ásó hevert a földön, a hátsó fal mellett. Cas felkapta, azután felkapaszkodott a folyóparton, és Izaro szorosan követte.

* * *

– Itt jó lesz? – kérdezte Cas.

Vad olajfákkal és sűrű fenyőkkel benőtt ligetben álltak. Cas úgy gondolta, hogy megfelelő hely lesz egy olyan ember számára, aki kedvelte a magányt. Miután Izaro bólintott, Cas ledobta a lapátot a földre, lefektette mellé a holttestet, és végül levette a nehéz köpenyét is.

Mivel még korán volt, a nap nem adott túl sok meleget, és kitartóan fújt az erős szél is, de a fizikai munka kárpótolta Cast. Kétszer is le kellett mennie a folyóhoz, hogy megtöltse a kulacsát. Ami Izarót illeti, ő leült az egyik olajfa tövébe, és nekitámasztotta a hátát. Eleinte csöndben volt, azután Cas áthúzta a fején az ingét, mert átnedvesedett, és kellemetlenül hozzátapadt a bőréhez, és ledobta a köpenye mellé a földre. Amikor Izaro felszisszent, Cas mozdulatlanná dermedt.

Ostoba! Hogy feledkezhetett meg a hegekről? Ránézett Izaróra, akinek a tekintetéből döbbenet és rémület áradt, és ugyanazt látta, amit ő.

Cas hátát és mellkasát hegek borították. Egy korbács nyoma, ami a bal vállától egészen a csípője jobb oldaláig húzódott. A fémbetétes csizma jellegzetes, félhold alakú lenyomatai. Sötétlila szalagok a csuklóján, ahol a fémbilincsek nyersre dörzsölték a bőrt. Cas már nem reménykedett abban, hogy a látványos, dühös billogok idővel elhalványulnak.

– Ki tette ezt ve…?

Izaro nem fejezte be a mondatot. Cas arckifejezése belefojtotta a szót.

A fiú némán felvette az ingét a földről, és belebújt. Úgy marta a torkát a megaláztatás, mint az epe.

Felkapta a lapátot, és folytatta az ásást.

Mélyebbre.

Azután eszébe jutott.

Egy évvel ezelőtt verték meg utoljára, ezért az emlék állandóan beszűrődött a gondolataiba.

– Kelj fel!

A bordái között találta el az őr rúgása, miközben lehajolt a következő kőért. Cas teste görcsösen megrándult, és engedelmeskedett. Évek teltek el azóta, mióta fogságba esett és börtönbe került, mégis kigömbölyödött és megnyúlt, habár ez az őr továbbra is fölé tornyosult.

– Állj sorba a levesért! – adta ki a parancsot az őr, azután üvöltözve és rugdosódva elmasírozott a rabok között.

Cas még sohasem volt ilyen távol az otthonától. Alig néhány méterre tőle romokban hevert Brisa legnagyobb hídja. Elpusztult az Oliveras – vagyis Cas szülőhazája – és az átkozott északi királyság, Brisa között dúló háború során. Cast is azért küldték ide a többi rabbal együtt, hogy újjáépítse a hidat. Kőről kőre. Beállt a sorba, hogy megkaphassa a tál levest. Valószínűleg fehérrépa és macskahús volt benne, ha az húsnak minősül egyáltalán. De legalább forró lesz. Felriadt, megborzongott, és rádöbbent, hogy hangosan beszélt, pedig itt az ellenségei vették körül, ezért senkivel sem oszthatta meg a gondolatait.

Nem érte váratlanul, amikor valaki meglökte a vállát. Szinte gépiesen számított rá. Nem vett róla tudomást, amivel a következő lökést is kiérdemelte. Ezúttal helyzetet változtatott, és barátságosan rámosolygott a szürke fogú, Mendo nevű férfira.

– Mit bámulsz, oliverasi? – követelte Mendo. – Pépesre verem az ocsmány pofádat, ha nem hagyod abba!

Mendo önmagában nem jelentett veszélyt, de barátai is voltak, akik szintén Brisából származtak. Cas megint azt kívánta, hogy bárcsak ott lenne vele a bátyja. Ő megvédte volna, és tanácsot is adott volna neki. Vajon mit tenne a helyében Ventillas? És amint eszébe jutott a bátyja, egyértelművé vált a válasz.

– Ocsmány? – kérdezte Cas. – A húgod nem ezt mondta.

Csak ennyi kellett. Ennyire egyszerű és szánalmas volt az egész. Mendo szeme elkerekedett a dühtől, elvörösödött a feje, miközben azok a rabok, akik a fültanúi voltak a beszélgetésnek, nevetni kezdtek. Cas felkészült arra, ami ezután következik. Néhány másodperccel később a sárban feküdt, miközben Mendo püfölte és rugdosta, azokkal együtt, akinek odafért az ökle és a lába. Felrepedt a szája. A hasára mért ütésektől vért köhögött. Talán egy rúgást kapott, vagy ezret. Az ember azt hihetné, hogy a sok éven át tartó rabság miatt Cas közömbössé vált a verések iránt, és könnyebben elviselte őket. De nem így történt. Nem tudta könnyebben elviselni őket. Minden egyes megaláztatás miatt egyre inkább kutyának érezte magát, nem pedig annak a fiúnak, aki egy szerető családban nőtt fel. Nem küzdött a rémület és a fájdalom ellen. Nem is próbálta megvédeni az arcát, miközben záporoztak rá az ütések. Érjetek hozzám, ahányszor csak akartok, barmok! Ahányszor csak akartok, de csak ma.

A távolból kiáltozás hallatszott, és Cas támadói visszavonulót fújtak. A fiú szeme annyira bedagadt, hogy csak résnyire tudta kinyitni, és amikor felpillantott, meglátta azt az őrt, amelyik az előbb rászólt.

– Hé! Mi folyik itt?

– Az oliverasi kezdte – felelte készségesen az egyik rab. – Csúnyákat mondott Mendo húgáról.

Nem az őr válaszolt, hanem a felettese, aki belépett Cas látóterébe. Alig volt idősebb a fiúnál, csapott volt az álla, és ropogós az egyenruhája. Visszafogott érdeklődéssel szemlélte az eseményeket.

– Szóval megsértette a húgát? Ez a módszer mindig beválik. Csakhogy neked nincs húgod, Mendo.

– De ezt ő nem tudja! – tiltakozott Mendo. – Nem hagyhatom, hogy egy mocskos oliverasi sértegesse a brisai nőket!

– Ezzel egyetértek. – A kapitány szemügyre vette a véres öklű rabokat, azután Cas felé fordult, aki időközben feltérdelt. – Mi ütött ma beléd, oliverasi? Általában vissza szoktál ütni.

Cas vért köpött a földre.

– Egy ember harminc ellen? – Rekedt volt a hangja, és fájt neki a beszéd. – Mi értelme lenne?

– Ez régebben nem zavart – jegyezte meg a kapitány. – A helyedben én nem vágynék ennyire a halálra. Mindenki tudja, hová fogsz kerülni.

– A pokolra, te rohadék! – mondta Mendo, akinek nem volt húga.

– Igen, Mendo, azt hiszem, erre magától is rájött. Állj fel, oliverasi! – A kapitány az őr felé fordult, aki leakasztotta a korbácsot a derékszíjáról. – Nem tűröm a verekedést a táboromban. Valakit meg kell büntetni, és akár te is lehetsz az a valaki, oliverasi.

Cas imbolyogva feltápászkodott, miközben minden egyes porcikája üvöltve tiltakozott. Megborzongott. Nagyon hideg volt.

Odalépett hozzá az őr.

– Vedd le az inged!

Némi nehézség árán Casnek sikerült áthúznia az inget a fején, ami már a verés előtt is tele volt foltokkal és sebekkel. Hirtelen döbbent csönd támadt, azután izgatott mozgolódás kezdődött, mert a rabok, az őr és a kapitány elhátrált tőle.

A fiú lepillantott. Aznap reggel fedezte fel a duzzanatokat. Az egyik a kulcscsontja alatt volt, a másik a csípőjénél. Tegnap este még nem voltak ott. És most az ütések és a rúgások miatt kifakadtak. Tudta, mit jelentenek a duzzanatok, mert hallotta a városból érkező, túlzsúfolt kórházakról és az utcán heverő holttestekről szóló pletykákat. Észrevette, hogy az őrök nyugtalanul méregetik őket.

Ezt tette volna a bátyja. Ha nem lehet megszökni, és a halál bármikor lecsaphat, Ventillas magával vitte volna az ellenségeit a halálba. Amennyit csak lehet. Az elviselhetetlen fájdalom ellenére Cas elvigyorodott, kivillantotta a véres fogsorát, és alaposan szemügyre vette a véres öklű és riadt tekintetű férfiakat.

– A pokolra kerülök, igaz? – Cas alig ismert rá a saját hangjára. – Titeket is magammal viszlek.

De Cas aznap nem halt meg, és azóta sem. Csak ő maradt életben a híd lábánál lévő tábor lakói közül.

* * *

– Nem először csinálod.

Izaro hangja visszahozta a fiút a jelenbe. A vámszedő a lapát felé biccentett.

– A sírásást. Nem először csinálod.

Cas elfordította a fejét.

– Nem.

– Merre jártál?

– Északon.

Cas rádobott még egy lapát földet az egyre növekvő kupacra. Nem áshatott sekély sírt. Legalább két méter mélynek kellett lennie. Különben az állatok kiszagolják és kikaparják a holttestet.

– Hol északon? – makacskodott Izaro.

Cas nem válaszolt. Kiszabadított egy nagy követ, és félredobta.

Izaro egy darabig hallgatott, azután megjegyezte:

– Régen beszédesebb voltál.

– Te pedig szótlanabb.

A vámszedő megvetően felhorkant. Vagy felnevetett.

– Nem árultad el a bátyádnak, hogy mit tettem veled.

– Nem volt mit elárulni neki.

– Igazán? – kérdezte hitetlenkedve Izaro. – Egy vámszedő megveri Lord Ventillas öccsét? Ez akár az életembe is kerülhetett volna.

A lapát megint kőbe ütközött. Cas kiásta, és félredobta.

– Lehet, hogy megérdemeltem.

– De meg ám! – felelte vidáman a férfi.

Cas nyolc- van kilencéves lehetett, amikor tréfából kinyitotta a kunyhó mögötti baromfiudvar kapuját, és kiengedte Izaro csirkéit. Az egyik fa mögött kuncogott, miközben a vámszedő kúszva, mászva és káromkodva megpróbálta összeszedni a szárnyasokat. Sajnos néhány csirke beszaladt az erdőbe, és örökre nyomuk veszett. Cas ezzel nem számolt. Kellemetlenül érezte magát miatta. A feltűnő öltözékéről is elfeledkezett. A vörös tunikát könnyedén ki lehetett szúrni a fenyők és az olajfák között. Izaro egy szempillantás alatt elkapta, és a térdére fektette. Cas kénytelen volt könnyes szemmel hazagyalogolni, mert nem tudott felülni a lovára. Az emlékezetébe vésődött ez a borzalmas eset.

Cas felidézte a kunyhó látványát. Az apró baromfiudvar kapuja be volt reteszelve, és üresen tátongott.

– Mi történt a csirkéiddel?

Izaro érthetetlenül dünnyögött valamit.

– Tessék?

– Jött egy férfi. Elvitte a vámot. Elvitte a csirkéimet.

Cas abbahagyta az ásást, és Izaro felé fordult.

– Akkor már…? – kérdezte, és a sírgödör felé biccentett.

– Halott voltam? – Izaro vágott egy grimaszt. – Még nem. Csak annyi időt töltött a kunyhóban, amíg összeszedte a pénzt. Egy szót sem szólt hozzám. Vizet sem adott, hiába kértem. A fejszémet is elvitte. A fülem hallatára bízta meg a lányát azzal, hogy szedje össze a tyúkokat.

Cas szinte maga előtt látta, ahogy Izaro betegen és kiszolgáltatottan fekszik az ágyban, miközben a fosztogatók kiszolgálják magukat.

– Ki volt az? – kérdezte.

Izaro megmondta. Cas ismerte a nevet. Az a férfi Palmerinben lakott, ha még élt.

– Hol tartottad a vámot? – kérdezte Cas.

– A padlódeszkák alatt.

– Mennyi volt?

Az összeg hallatán Cas meglepetten felvonta a szemöldökét. Ez a terület Lord Rubené volt, az egyik szomszédé, és a fiú csak egyetlen magyarázatot tudott elképzelni arra, hogy Izaróra miért nem nyitotta rá senki az ajtót. Legalább azért, hogy összeszedje a vámot. Keserűen görcsbe rándult a gyomra. Feltette a kérdést, habár tudta a választ:

– Hol van Lord Ruben?

Izaro megcsóválta a fejét.

– És a családja?

– Mindannyian meghaltak.

Hosszú időn keresztül a halottak idegenek voltak. Vagy ellenségek. Lord Ruben nem volt idegen, sem ellenség. És ha a pestis csontos, megfeketedett ujjai ilyen mélyre benyúltak a hegyek közé, akkor vajon ez mit jelentett a fivére szempontjából? Cas folytatta az ásást. De egy idő után ránézett Izaróra, aki komoran bámult bele az egyre mélyebb sírgödörbe, és megkérdezte:

– Te el tudsz menni innen?

– Nem. A folyó közelében kell maradnom.

– Megpróbáltál messzebbre menni?

Bólintás.

– És mi történt?

– Fájni kezd itt – felelte Izaro, és a szívéhez emelte a kezét. Azután elnézett Cas mellett, és kíváncsian hozzátette: – Azt a lányt is látod?

Cas is abba az irányba nézett, de csak a folyóhoz vezető ösvényt látta. Felállt a karján a szőr.

– Nem.

Folytatta az ásást. Miután elég mély lett a sír, félredobta az ásót, és kimászott belőle. Izaro végignézte, ahogy a sírgödör széléhez húzza a még mindig összeaszalódott holttestet. A fiú visszaugrott a gödörbe, azután lassan belehúzta a testet. Az orrcimpája remegve tiltakozott. Amilyen gyengéden csak tudta, letette Izarót a földre, kimászott, és betemette a gödröt. Mind a ketten hallgattak, miközben dolgozott.

– Nos, viszlát! – mondta Cas, miután végzett.

Megmarkolta az ásót, és felvette a földről az üres kulacsot.

Izaro meglepettnek látszott.

– Tessék? Várj egy kicsit! – Követte a fiút. – És az imádsággal mi lesz?

Cas nem állt meg, és menet közben bedugta a kulacsot a derékszíja alá.

– Mi lenne?

– Lord Cassiapeus…!

– Nem érdekelnek az imádságok. – Cas mereven bámult maga elé. Izaro hangja kétségbeesett volt, és nem akarta látni a bizonyítékot a tekintetében. – Remélem… remélem, most már tudsz aludni, Izaro! Sajnálom, hogy kiengedtem a csirkéidet.

De a vámszedőt látszólag nem érdekelték a rég elvesztett tyúkok.

– Te nem hiszel az imádságban?

– Már nem.

– De…

Cas hirtelen megfordult, és Izaro rémülten hátrahőkölt.

– Nézz körül! Nézd meg, hol vagy, hol vagyunk mindannyian, és mondd a szemembe, hogy te hiszel abban, hogy vigyáz ránk valaki!

Az a rengeteg halott. Mire mentek az imádsággal? Cas ledobta az ásót a földre.

Izaro karja élettelenül lógott az oldala mellett.

– Mi történik velem, ha nem hiszek? – kérdezte megadóan.

– Nem tudom. Nem tudok segíteni neked.

– És látod azt a lányt? – kérdezte Izaro más hanghordozással, mielőtt Cas megfordult volna.

– Nem. Már megmondtam, hogy…

Cas elhallgatott. Mert látott valakit a kanca mellett.

Egy sovány, tizenkét év körüli fiút látott a távolban, aki a kantárt szorongatta, az egyik csizmája már a kengyelben volt, és aggodalmasan méregette Cast. Cas felismerte az egyenruháját. Az idegen a királyi futárok kék színű tunikáját és szürke nadrágját viselte, és egy sapka is csücsült a fején, habár ferdén.

De Izaro egy lányt emlegetett.

– Az egy lány? – kérdezte Cas a kísértettől hitetlenkedve.

– Halott vagyok, mégis látom.

– Kivel beszélgetsz? – kiáltotta oda Casnek az idegen.

– Senkivel – felelte Cas.

Izaro meglátta azt, amit ő nem, ugyanis egy hölgy volt a hang tulajdonosa. És nem tizenkét éves volt, hanem körülbelül annyi idős lehetett, mint Cas. Tizenhét vagy tizennyolc éves. Az akcentusa nem a hegyeket idézte, Casé viszont igen. Lágyan kiejtett, alaposan megválogatott szavairól a fiúnak a keleten lévő főváros jutott az eszébe. A futár Elvirából származott. Cas karba tette a kezét, és megcsodálta a lányt a pimaszságáért. Éppen az ő lovát lopta el.

– Tudod, mi jár a lótolvajlásért ebben a királyságban?

– Igen, tudom.

A lány kecsesen felpattant a lóra, és látszólag nem félt attól, hogy Cas el fogja kapni. Mind a ketten tudták, hogy a közöttük lévő távolság miatt felesleges lett volna üldözőbe venni. Casnek először is le kellene küzdenie magát a folyóhoz a növényzeten keresztül. És mire leérne, a lány ellovagol a másik irányba.

– De nem lopom el a lovad, uram. Csak kölcsönveszem. Visszakaphatod az istállómestertől Palmerinben. Ott biztosan van egy istálló. Tudod, hol van?

Cas családjának az istállómestere. Cas családjának az istállója. De a lányt nem ismerte fel.

– A kölcsönbe vétel azt jelenti, hogy a beleegyezésemet kérted.

– Ó! – A lány felemelte az ujját, mint egy tanár, aki egy lényeges dologra hívja fel a figyelmet. – De azt is jelenti, hogy „úgy veszi el, hogy ígéretet tesz a visszaszolgáltatásra”. Amit én az előbb megtettem. Éppen ezért mindkettőnknek igaza van.

– Ki szerint? – követelte Cas.

A lány vállat vont.

– Egy könyvben írtak szerint, amit olvastam.

Izaro rosszalló torokhangot hallatott.

– Óvakodj az okos lányoktól! – figyelmeztette a fiút.

Cas nem vett róla tudomást.

– Hol van a lovad?

– Ellopták. – A lány ledobta Cas nyeregtáskáját a földre, azután kihalászott egy érmét a derékszíján lógó erszényből, és feldobta a levegőbe. Pont a nyeregtáskára esett. – A kellemetlenségekért cserébe. Többet is kapsz, amint beérsz a városba.

Cas az érmére nézett, azután átizzadt, barna és zöld színű ruháira. Úgy nézett ki, mint egy mocskos és kimerült utazó. És valóban kimerült volt. Ha gyalog kell megtennie a hátralévő utat, az órákba fog telni.

Megmondhatná a lánynak, hogy kicsoda. Előbb-utóbb hinne neki. Elképzelte, hogy mi következne azután. Nem hagyhatná itt a lányt, ezért meg kellene osztozniuk a lovon. Nem. Cas inkább gyalogolna. Nem élvezte annyira mások társaságát, mint régen. Most már úgy illett hozzá a magány, mint ahogyan a kesztyű simul a kézre.

– Rendben van – mondta megadóan. – Kölcsönveheted a lovamat. Ellenőrizni akartam a patkóit indulás előtt. Megcsinálom most.

– Ügyes húzás! – A lány mosolya őszinte volt. – Szörnyen sajnálom a dolgot, de nekem nagyobb szükségem van erre a lóra, mint neked. Rettenetes késésben vagyok.

Cas meg akarta kérdezni tőle, hogy honnan késik épp, de a lány elindult. Elvágtatott az úton Palmerin irányába. Cas haraggal vegyes csodálattal nézett utána. Az a lány valóban ellopta a kancáját, de jó lovas volt. Izaro felé fordult, hogy megossza vele ezt a gondolatot, de a vámszedő már nem állt ott mellette. Visszaballagott a sírjához, imádság nélkül és meggyászolatlanul. Magára hagyta a folyóparton, a fák között Cast, akinek a bűntudat volt az egyetlen társasága.

2

Órákkal később Cas megtalálta a lovát. Illetve a lova találta meg őt.
Egy üres úton gyalogolt, egy ösvényen, amelyet évekkel ezelőtt látott utoljára. Miután a lány kirabolta, megfürdött a jéghideg folyóban – szerencsére senki sem hallotta a sikoltozásra emlékeztető kiáltozását –, majd átöltözött egy pamutingbe, nadrágba és magas szárú csizmába. Mindegyik fekete volt, és jó minőségű. Egy orvos özvegyétől kapta őket cserébe azért, mert kiásott két sírgödröt. Az egyiket a nő férjének, a másikat a fiának. Cas hálás volt neki. Nem akart régi ruhákban és elnyűtt bőrcipőben hazatérni. A történtek ellenére megmaradt a büszkesége.

Tőle balra magasodott Palmerin hatalmas, kétszintes, boltíves vízvezetéke. Az ősrégi kövek már megkoptak. A régi idők építészei nem raktak maltert a gránit közé. Úgy illesztették egymáshoz őket, mint egy óriási kirakó darabjait. A mérnöki szakértelem csodájának számított, hogy az ezeréves vízvezeték a mai napig állt. Jobb kéz felől egy csenevész fákból álló liget terült el. A levelek többsége zöld maradt, de némelyik narancssárgába és aranyba fordult, és miközben Cas végignézte, ahogyan lehullanak a földre, egy fehér ló vágtatott ki a fák közül. A kancája. Kitévelygett Cas felé az útra, aki meglepetésében elejtette a nyeregtáskát. Kinyújtotta a ló felé a kezét, és elkiáltotta magát:

– Hó! Hó! Én vagyok az. Hó!

A kanca kitartóan ügetett, és Cas attól félt, hogy nem fog megállni, de mielőtt beletiporta volna a gazdáját a porba, zihálva megtorpant. Cas is zihált.

– Nyugalom. Nincs semmi baj. – Cas halkan és megnyugtatóan beszélt a kancáját simogatva, és az állat végül odanyomta az orrát a füléhez. Gyorsan felkapta a táskáját, és ráerősítette a nyeregre. – Mi történt? – kérdezte a lótól. – Hol van a lány?

Cas körbenézett. Egy hatalmas, szakállas keselyű körözött a feje fölött. Egy dögkeselyű. Feltámadt a szél, és semmit sem lehetett hallani a térdig érő fű susogásán és a levelek zörgésén kívül.

Azután mégis hallani lehetett valamit:

– Te átkozott dög! Hess! Menj innen!

Cas megpördült. Ott. A rémült, női hang a liget felől érkezett, és nyilvánvalóan a lótolvajtól származott. A lány kiáltásait egy vonyítás követte. Egy macska hangjához hasonlított, de nagyobb volt, és gonoszabb. Miután Cas felismerte, elkapta a kantárszárat, és sietős léptekkel odavezette a lovat az egyik fához, amelyik remek rejtekhelyet biztosíthatott a lány számára az arra járó utazók elől. Utána futásnak eredt.

Minél jobban megközelítette a vonyítást, annál óvatosabb lett. Megkerülte a tölgyet és a fenyőt, a szilfát és a borókát, átlépte az ágakat, és elosont a porhanyósra száradt falevelek mellett, hogy a léptei ne csapjanak zajt. Egy nyeregtáska és egy futársapka hevert a porban. A liget egy apró tisztásba torkollott, és Cas kikukucskált az egyik szilfa mögül.

A lótolvaj a tisztás túloldalán állt. Cas látta a csizmáját egy magányosan álló lángfa magasan lévő ágán. Csak a csizmáját. A vörös falevelek eltakarták a lány többi részét. Közvetlenül alatta egy felágaskodott hiúz karmolászta a fa törzsét, és sziszegett. Körülbelül akkora lehetett, mint egy nagy méretű kutya. Kisebb volt azoknál, amelyek a palmerini várban éltek, ettől függetlenül komoly fenyegetést jelentett. Cas még ekkora távolságból is meg tudta állapítani, hogy valami nincs rendjén vele. A hiúzokat nagy becsben tartották a nemesek. Gyakran varrták rá a gallérokra és a kézelőkre különleges, fekete foltos, fehér bundájukat, és azzal bélelték ki a drága téli köpenyeket. Ebből a hiúzból nem lesz bélés. A bundája ritkás volt, és ocsmány. A szőre foltokban kihullott, vagy a hiúz kiharapdálta, és láthatóvá vált a csupasz bőre.

A tolvaj kitartóan sértegette. Szemléletes szitkozódások és fenyegetések özönét vágta a fejéhez. Cas közelebb osont, gondosan ügyelve arra, hogy rejtve maradjon. Húsz méterre volt, amikor a vonyítás abbamaradt. A hiúz megpördült, és felborzolódott a nyakán a szőr. Szagot fogott.

Cas kihúzta a csúzlit a derékszíja alól. Benyúlt az erszényébe, és kivett belőle egy szilva méretű, tüskés fémgolyót. Megtanulta, hogy mindig legyen nála kéznél egy pár darab arra az esetre, ha a kavics nem lenne elegendő.

Közben a hiúz vicsorogva szaglászott a liget körül. Észrevette Cast.

– Nagyon meg fogod bánni, ha lejövök erről a fáról… Most meg hová mégy, te átkozott…?

Cas kilépett a tisztásra. A hiúz felhagyott a szaglászással, futásnak eredt, és a mancsai súrolták a fűszálakat. Amikor közelebb ért Cashez, a fiú látta, hogy habzik a szája, nyála a szakállát is átitatta. A szeme vérben úszott, és vért könnyezett. Cas belerakta a tüskés golyót a csúzliba, gondosan ügyelve arra, hogy ne szúrja meg magát, és várt. Hevesen vert a szíve. Tudta, hogy nem tévesztheti el a célt. Nem kockáztathatta, hogy az állat megharapja vagy megkarmolja, mivel habzott a szája, és véres volt a szeme. Csak akkor lőtte ki a golyót, amikor a hiúz a levegőbe emelkedett.

– Sajnálom – mondta.

A tüskés golyó belefúródott az állat szemébe, és a hiúz holtan csúszott oda Cas lábához. Miután egy utolsó sziszegést hallatott, Cas visszadugta a csúzlit a derékszíja alá, és futásnak eredt.

A tolvaj a lángfa egyik vastag ágán állt, nagyon magasan ahhoz képest, hogy a fa törzse sima volt, ezért sehol sem tudta megtámasztani a lábát. Miután leesett a fejéről a sapka, kiszabadult a hosszú, barna hajfonata. Elkerekedett a szeme a felismeréstől, amikor megpillantotta Cast.

– Te vagy az?

– Megsebesültél? – kiáltotta sürgetően Cas.

– Nem! Te megsebesültél? Hol van az a rémes macska?

– Halott. Vérzik a kezed – állapította meg Cas, mert látta.

Ha a hiúz megharapta a lányt, ez a nap rosszul fog végződni a számára.

– Tessék? – A lány kinyújtotta mind a két kezét, hogy Cas szemügyre vehesse őket. – A fa törzse karmolta össze. A macska nem ért hozzám. Láttad valahol a lovamat?

Cas hallgatott, és némán elszámolt ötig.

– Az én lovam, és az út mellett van – felelte végül.

– Ó, nagyszerű! Biztonságban van?

Mivel a lány aggódott a lóért, Cas valamelyest megenyhült iránta.

– A hiúznak nem lóhúsra fájt a foga.

A lány vágott egy grimaszt, megértve a célzást. A hiúzok többnyire nyúlra vagy kacsára vadásztak, és néha egy-egy fácánt is elkaptak. De az elmúlt egy évben az állatokat kísértésbe ejtették a temetetlen, vagy nem elég mélyre temetett, emberi holttestek. Ennek az lett az eredménye, hogy a különféle jószágok – kutyák, disznók, kecskék, macskák – véres szemmel és habzó szájjal szaladgáltak. Az állatokat szükségszerűen messziről el kellett kerülni, lehetőség szerint meg kellett ölni őket, és a tetemeket minden esetben el kellett égetni.

A tolvaj nekitámasztotta a hátát a fa törzsének, lecsúszott az ágra, és lelógatta a lábát.

– Fogalmam sincs, hogy jutottam fel ide – ismerte be. – Eddig egyetlen fát sem másztam meg soha, sőt egy fatuskót sem.

Cas azt feltételezte, hogy a félelem sok mindenre képes. Ha a halál lohol az ember sarkában, képes keresztülrohanni egy tisztáson, és felmászni a fára, mint egy mókus.

– Le tudsz mászni?

A lány felmérte a csizmája és a talaj közötti távolságot.

– Nem – közölte határozottan.

Lehunyta a szemét, és nekitámasztotta a fejét a fa törzsének.

– Nem maradhatsz örökre odafent – mutatott rá Cas a nyilvánvaló tényre.

– Ezt én is tudom – felelte a lány, de nem nyitotta ki a szemét. – Mit javasolsz?

Hűha! Cas fontolóra vette a dolgot. Ő felmászhatna a fára, de akkor mi lesz? Ha a lótolvaj a nyakában lóg, és nem tudja megtámasztani a lábát a fa törzsén, ő sem tud lemászni. Egyetlen megoldás maradt. Felsóhajtott, és kinyújtotta a karját.

– Ugorj le! – adta ki az utasítást.

A lány szeme kipattant, és döbbenten meredt a fiúra.

– Neked elment az eszed. Nem fogok leugrani.

– Rendben van – felelte kissé bosszúsan Cas, de nem eresztette le a karját. Ha a lány nem lopta volna el a lovát, nem kerültek volna ebbe a helyzetbe. – Te mit javasolsz?

– Egy létra…

A lány azonnal elhallgatott, mert rájött, hogy ez képtelenség. Egyetlen falu sem volt a közelben, se farm, se létra.

– Gyerünk, ugorj le! – ismételte meg Cas, figyelmen kívül hagyva a lány javaslatát.

De a lány nem adta be a derekát.

– Miért akarsz segíteni nekem? Elloptam a lovadat.

– Ó, igazán? Azt hittem, kölcsönvetted.

A lány hallgatott, és bosszúsan méregette Cast, aki kezdte nagyon ostobának érezni magát. Kinyújtott karral állt, és egy fához beszélt.

– Hallgass ide! Ahol egy hiúz van, ott több is lehet. Szerencséd volt, hogy ennek kihullottak a karmai, mert remekül tudnak fára mászni. – Adott egy kis időt a lánynak, hogy átgondolhassa a hallottakat, azután hozzátette: – Elszámolok ötig, utána elindulok. És magammal viszem a lovamat is. Egy…

A lány azonnal kihúzta magát.

– Le fogsz ejteni – közölte sértő magabiztossággal.

– Nem foglak. Kettő…

– Nem vagy elég erős – makacskodott a lány, de érződött a hangján, hogy kezd pánikba esni.

– Ez igazán kedves tőled. Három…

– Várj, kérlek!

– Négy…

Cas nem nevezte volna ugrásnak azt, ami ezután történt. A lány egyszerűen lecsúszott az ágról, és zuhanni kezdett. Cas elkapta, a becsapódás erejétől kipréselődött a tüdejéből a levegő, hátratántorodott, megbotlott a saját lábában… és elejtette a lányt.

Hanyatt esett, és felnyögött. A lány mellette ért földet, hason feküdt a fűben, és nyöszörgött. A keselyű közvetlenül fölöttük körözött, közelebb, mint korábban. Egy darabig mind a ketten hallgattak, miközben mozdulatlanul feküdtek.

A tolvaj végül feltérdelt, és lepiszkált a nyelvéről néhány fűszálat. A kék színű ingébe a királyi címert hímezték fekete cérnával. Egy vicsorgó bikát és egy gránátalmavirágot ábrázolt.

– Nos – mondta a lány, miközben óvatosan felállt, és megdörzsölte a hátsóját. – Ez volt az első és az utolsó fa, amit megmásztam.

Cas felé fordult, megkönnyebbülten és jóindulatúan elmosolyodott, és kinyújtotta a fiú felé a kezét, hogy felhúzza.

Cas nem viszonozta a mosolyt. Egy grimasz kíséretében feltápászkodott, azután megfogta a lány kezét, és alaposan megvizsgálta a sebeket és a vért.

A lány arcáról lefagyott a mosoly.

– Már megmondtam, hogy nem harapott meg.

– Helyes.

Cas nem akart kockázatot vállalni. Elengedte a lány kezét, ami jóval kisebb volt az övénél, azután megfogta a másikat, a balt, és azt is szemügyre vette. Ez sokkal rosszabb állapotban volt a jobb kéznél. Nem voltak rajta harapásnyomok, de erősebben vérzett, és egy csúnya szálka is belefúródott a lány hüvelykujjába.

Cas felpillantott, és megvárta, amíg a lány is felemeli a fejét. Aranyszínű volt a bőre, egy árnyalattal sötétebb az övénél, a szeme pedig sötétbarna, mint az erdő mélye. Izaro azt mondta, hogy halott vagyok, mégis látom. Most már Cas is látta.

– Hogy hívnak?

– Lena. És té… aú!

Egy kiáltás belefojtotta a lányba a kérdés fennmaradó részét. Végignézte, ahogyan Cas elpöccinti a hüvelykujjából kihúzott szálkát. Kiserkent a vére, elrántotta a kezét, és szopogatni kezdte a sebet.

– Köszönöm… – mondta végül kelletlenül.

Cas mosolya mindkettőjüket meglepte, de a fiú gyorsan összeráncolta a szemöldökét, hogy elrejtse.

– El kell égetnünk a macskát – közölte, és a keselyű felé bökött.

A madár időközben leszállt az egyik szilfára, hogy türelmesen kivárja, amíg elmennek, és lakmározhasson a tetemből. Ha eszik a beteg macskából, annak nem lesz jó vége.

Lena, a lótolvaj, felpillantott a keselyűre, és vágott egy grimaszt.

– Majd én megcsinálom.

A hiúz a tisztás túlsó szélén adta ki a lelkét. A lány elfutott mellette, beszaladt a ligetbe, és a sapkájával és a nyeregtáskájával tért vissza. Utána kivett a táskából két kovakövet, hogy szikrát csiholjon. Néhány perc elteltével elborították a lángok a hiúz tetemét, és fekete füst gomolygott a nap felé. Tisztes távolságból figyelték az eseményt, de Lena nem ugyanazt látta, mint Cas. A füstben emberi arcok táncoltak. Körülbelül tíz kavargott benne, az arcvonásaik felismerhetetlenek voltak, de a rémülettől tágra nyílt szemük és a kitátott szájuk egyértelműen látszott, mielőtt elfújta őket a szél. Ha ez a nap másként alakul, Lena is köztük lett volna. Cas vetett rá egy pillantást, és megállapította, hogy a lány őt nézi.

– Kifutott az arcodból a vér – jegyezte meg Lena. – El fogsz ájulni? Gyere, kapaszkodj belém!

Cas elindult a kanca felé, és hallotta, hogy a lány sietős léptekkel követi.

– Nagyon sajnálom, ami a lovaddal történt – mondta a lány Cas hátának.

– Annyira nem sajnáltad, hogy ne lopd el – felelte Cas, de nem állt meg, és nem fordult hátra.

Lena egy darabig hallgatott.

– Igen, nos…

Cas megtorpant, és bevárta a lányt.

– Miből gondolod, hogy nekem nincs sürgős dolgom? Lehet, hogy a beteg nagymamámat akarom meglátogatni, mielőtt meghal.

Lena elsápadt.

– Tényleg a haldokló nagymamádhoz igyekeztél?

– Nem.

Cas nem ismerte a nagyszüleit, mert a születése előtt meghaltak. De Lena ezt nem tudta. Elindult, a lány még mondott valamit, de Cas nem hallotta. Talán így volt a legjobb.

Mind a ketten hallgattak, miközben a fiú eloldozta a lovat, és felmászott a hátára. Lena szánalmas látványt nyújtott. Az egyik kezében a sapka lógott, a másikban a nyeregtáska, és lehajtotta a fejét. A hajfonatába belefúródott néhány fűszál. Cas nem hagyhatta itt, bármennyire szerette volna. A hiúzok valóban nem jártak egyedül. Több is ólálkodhatott belőlük a környéken.

Lehajolt, és kinyújtotta a kezét Lena felé.

– Jössz vagy nem? – kérdezte mogorván.

A lány felkapta a fejét, és felcsillant a szeme.

– Magaddal viszel?

– Már megmondtam, hogy elviszlek.

– Nem pontosan ezt mondtad… – felelte halkan Lena.

Cast egy hajszál választotta el attól, hogy meggondolja magát, és a lány valószínűleg észrevette, mert gyorsan felvette a sapkáját, és megfogta Cas kezét. Cas felhúzta maga elé úgy, hogy a lány háta a mellkasához simult, a sapkája pedig pont befért az álla alá. Meglepetésként érte, hogy segít Lenának, és megosztja vele a lovát, ugyanis egyáltalán nem tudta elviselni, ha mások hozzáérnek. Ugyanúgy nem viselte el a simogatást, mint az ütéseket. Még mindig érezte a csuklóját és a bokáját véresre dörzsölő bilincseket. Túl sok időt töltött egy apró helyen, másokkal összezsúfolva. Alig kapott levegőt a cellában.

Lélegezz!

Cas vett egy mély lélegzetet, és lassan kifújta. Amikor átkarolta Lena derekát, a lány megfordult, és elmosolyodott.

– Köszönöm! Ez igazán kedves tőled. De még mindig nem tudom a neved.

Cas elnézett a lány feje mellett.