Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Elisa Levi

Yo no sé de otras cosas

2021, Temas de Hoy.

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Varju Kata

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-186-0

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021, Elisa Levi

© Hungarian translation 2024, Varju Kata

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Tomásnak

„Mindenki elsiratja a bánatát,

megértést kérve.”

(Lole y Manuel: Todo es de color)

RÁGÓDNI

Mondom neki, hogy én ugyan nem sok dologhoz értek, de azt tudom, hogy ezen az úton, errefelé csak erdő van. Az úr így felel: „De arra van.” De nem, de nem, de nem, mert maga meghal, ha erre megy! Ha szeretné, megmutatom én, vagy elviszem a kutyájához, erősködöm. „Nem szükséges” – mondja nekem. Én pedig így folytatom: Itt az éhes kutyák mindig ugyanoda mennek. „Arra van” – ismétli meg. De nem, de nem, de nem. A kezemmel tartom vissza, mert tudom, hogy azok, akik behatolnak az erdőbe, sosem térnek vissza. Sehova sem jutnak, és csak meghalnak. Elfáradnak, és kiszáradnak. Elfáradnak, és meghalnak a hidegtől. Elfáradnak, és az élet már nem mutat számukra semmilyen kiutat. A karjánál fogva húzom, és magyarázok neki. Elmagyarázom, hogy mindenkinél inkább idevalósi vagyok, és lehet, hogy fiatal, de jól ismerem ezt a helyet, mert történetem van vele. Hogy ha akarja, elmesélem neki, mondom még, hogy elvesztettem a kutyámat, mikor még kisebb voltam, és végül ott volt, ahol a nyulak.

Maga nem tudhatja, mert ki tudja, honnan jön maga, de errefelé az elkóborolt kutyák a kajaszagra mennek, és a gazdáik kétségbeesetten vetik magukat az erdőbe. Fogalma sincs, hány embert láttam már odaveszni a lejtőkön, akik sosem tértek vissza. Tényleg, maga erről semmit sem tud, de ezen az erdőn nem lehet átkelni. Észreveszem, milyen fáradtan lélegzik az úr, és hogy a homlokáról hatalmas izzadságcseppek görögnek lefelé, olyan terjedelmesek, hogy megtölthetnék az itteni kutakat. Az arca látványától előtör belőlem az izgalom, és úgy gondolom, hogy neki igenis el tudnám mesélni. El tudnám mesélni, hogy elmegyek innen, hogy eldöntöttem, hogy elmegyek erről az aprócska helyről. És hirtelen elkezdem látni ezt a szórakozott, eltévedt urat, úgy látom, mint az egyetlen embert, aki meg tudna érteni engem. Igen, csak ő tudna megérteni engem.

Nézze, mondom neki, miközben leültetem a padra, melynek támaszkodom, hogy pihenjen egy kicsit, mert itt, ez a pad örökké árnyékos, és ez az úr, aki ilyen mértékben izzad, még meghal nekem, anélkül, hogy meglelné a kutyáját. Nézze, mondom neki, az én kutyám egy nyári vasárnap veszett el, és a nővérem, akinek üres a feje, mert amikor megszületett, nem kapott levegőt, aznap máshogy sírt. Nora csak akkor sír, ha fájdalmat érez a testében. Ha belecsípsz, sír, ha korog a gyomra, sír. De szeretetből, egyedüllét miatt, fájdalomból, ezek miatt a nővérem sosem sír. És azon a nyári vasárnapon sírt, mert a kutyánk nem jött haza, és apukám így szólt: „A kutya ott van, ahol a döglött nyulak.” És Nora erre kevésbé sírt, tudja? Ott hevernek halomban a halott nyulak. Halomban állnak ott a döglött állatok, az állatok, melyek meghalnak, és borzalmas szagot árasztanak. Meglátja, uram, hogy én nem értek a szagokhoz, mert soha semmit sem éreztem az orrommal, ahogy anyukám sem, bár ő azt mondja, hogy kamaszkorában még érzett némi szagot, de én soha, semmit sem szagoltam. És nagyon is kár ez, mert azt mondják, hogy az itteni paradicsom illatát több kilométerről érezni. De én semmit sem értek a szagokhoz, ahogy maga sem ért a kutyákhoz, melyek itt vesznek el. Mi más dolgokhoz értünk. Be kell vallanom, hogy amikor odaértünk, a kutya már halott volt. És anyukám látta, hogy vér csurog a kutya szájából, és odavetette nekem, hogy biztos egy farkas volt.

De én pontosan tudtam, hogy Esteban volt az, aki azzal szemben lakik, ahol a nyulakat egymásra halmozzák, mert neki bizony könnyen elsül a ravasza, és a farkasok úgysem szoktak arra járni. Esteban megölte a kutyámat, és én meg akartam ölni őt, amiért megríkatta a nővéremet. De maga csak ne aggódjon, itt nyugton lehet, mert a maga kutyájának megtelik a gyomra, és utána mindjárt meglátjuk majd, ahogy itt szaglászik. Mert a kutyák nem olyanok, mint én, hallgasson rám, én inkább olyan vagyok, mint egy macska, de a kutyák, ők megszagolnak, és megkeresnek, és vigyáznak rád. Maga csak pihenjen itt velem, hiszen teljesen átizzadta az ingét. Majd meglátja, hogy mindjárt idejön a kutyája.

Az úriember és jómagam az erdőt bámuljuk, és én látom, hogy még mindig izzad. Ha melege van, vegye csak le az ingét, talán a kutyája még késlekedik egy darabig, mondom neki. „Csak egy kicsit pihennem kell itt, és utána már megyek is tovább, keresni őt” – mondja. Neeem, nem, nem, mondom neki, ne is erősködjön, tényleg, nehogy tévedésbe essen a kölyök kinézetem miatt, én már tizenkilenc éves vagyok, abból is jól megérdemelt tizenkilenc az, és tudom, hogy azokra, akik bemerészkednek a síkságra, rájuk sötétedik. Nagyon csalóka ez az erdő, mint egy folyó, mikor gyors sodrású. Ezen a síkságon nincsenek utak, és a tűzvédelmi irtások is messze vannak. Az öregek azt mondják, hogy ha átkelsz mindenen, akkor végül a tengernél bukkansz ki, bár én úgy vélem, ez nem lehet igaz. De én nem értek az északhoz, délhez, kelethez meg nyugathoz. Én más dolgokhoz értek. Az emberek itt a mohát nézik, hogy tudják, mi merre van, vagy emlékezetükbe idézik, hogy merre jön fel a nap vagy a hold. Engem mindig meglepetésként ér a nap balról, néha viszont jobbról. Az erdő veszélyes, tudja? Még a rendőr sem keresi azokat, akik eltévednek benne, mert nem akar behatolni a lejtőkre, erdőőrünk meg nincs errefelé, mert olyan távol vagyunk, hogy senkit sem érdeklünk. Az erdőt a természet hozta létre, azért, hogy féljünk tőle, hogy az emberek számára jelenvaló legyen a halál, az eltűnés, a sötétség, mert amikor behatolsz az erdőbe, akkor már nem látod tovább a napot, csak a félhomályt, és akkor már mindegy bármilyen moha vagy iránytű, vagy tájékozódás, vagy jó emlékezet, az erdő úgy habzsolja fel mindet, mint az éhes nyulak a tápot.

Maga csak egy kutyát hagy árván, ha nem hallgat rám. Az úriember leveszi az ingét, bőréből forróság árad. Teste gyűrött, mégsem hiszem, hogy hatvannál idősebb lenne. Előhúzza a mobilját, és felszisszen. Ebben a faluban alig van térerő, a Nagy Faluban igen, ott van, de itt elvész a térerő, mondom én magának, hogy ez itt a világ vége.

Remélem, nem zavarja, ha rágyújtok, mondom neki. És az úriember nem pillant rám, nem is felel. Ha szeretné, kaphat egy kicsit, dohány ez, egy kis fűvel, mert Marco ezt hagyta a házam ajtajában tegnap este. Néha így tesz, én meg szeretek kijönni ide, elszívni, közben az erdőt nézem, és elképzelem, hogy a lejtős síkságok nem léteznek, és hogy mindent látok, ami a túloldalon van. Az úriember azonban semmit sem szól, rám sem néz.

Meleg van januárhoz képest, nemde? Így folytatom. És ő úgy felel, hogy igen, meleg van, ahhoz képest, hogy januárt írunk.

Ebben a zöld faluban a meleg már senkit sem hoz ki az utcára, mondom neki, csak a Juanát, aki még mindig a testvérét siratja, és amikor elmegyek kenyérért, mindig viszek neki is egy veknit, mert már enni sem akart. Juana, Isten megnyomorgat, de meg nem fojt! – mondom neki mindig. Nem tudja, micsoda bánat egyedül látni, kint a székében, mert a testvére üres székét is kiviszi az utcára. Juana, az idő mindent meggyógyít, csak az öregséget és a bolondságot nem! – kiáltom oda neki örömmel, mikor meglátom. És ő felnevet. És mindig otthagyom neki a vekni kenyeret a testvére üres székén, hogy tudja, hogy a halál csak egy nap, nem az egész élet, és lássa, hogy ahol korábban a testvére ült, hát most oda teszem a kenyeret, és semmi sem történik, semmi.

Az úriember rám néz, és azt mondom neki, hogy ugyan csak annyi idős vagyok, amennyi, de tudom, hogy a halál így működik. Hogy a holtak nem viszik el a vidámságot, mondom neki. Hogy azok, akik meghalnak, semmit sem visznek el, hogy a halál négy könnycsepp és egy kis mellkasfájdalom, de az élet ugyanúgy megy tovább azoknak, akik itt maradunk. És a könnyek, ahogy elhagyják a szemet, vízzé válnak. És az úriember felnevet, de úgy hiszem, azért nevet, mert nem akar így gondolni a halálra. Ez az úriember semmit sem tud. Magának fogalma sincs, hova keveredett, maga semmit sem tud erről a faluról. Engedje, hogy elmagyarázzam, hiszen időnk, mint a tenger, mert ha itt marad szépen velem, akkor vissza fog jönni a kutyája. A kutyák mindig visszajönnek. De maga semmit sem tud erről a faluról. És az úriember rám néz, de én az erdőt nézem.

Az úriember úgy izzad, mint egy disznó, akit mindjárt lefejeznek.

Nincs nálam víz, uram, de ha szeretné, akkor a vállamra hajthatja a fejét. Javier így szokott tenni, mondom neki. Mármint, hogy a vállamra hajtja a fejét, erre gondoltam. Néha megérintem az arcát, mikor így tesz. De magának nem fogok az arcához érni. A faluban azt mondják, hogy sokat beszélek, és amikor Marco füvét szívom, akkor meg még inkább beszélhetnékem van. De magának, aki most úgyis ráér, amúgy is kedvére van, hogy engem hallgasson.

Ide nem jönnek sokan, tudja? És az úriembernek felgyorsul a lélegzete. Tudja, vagy maga ezt sem tudja? És az úriember rám néz, és azt mondja, hogy, őszintén szólva, azt sem tudja, hogy keveredett ide, ennek a kicsiny, elveszett falunak a partjára. Maga eltévedt a kutyájával együtt, és most a kutyája elvesztette magát. De ne aggódjon, megesik azokkal, akik nem ismerik ezt a környéket.

„És te mit csinálsz itt?” – tudakolja tőlem az úriember. Azt felelem neki: várok. Várom, magával együtt, az eltévedt kutyáját. Az úriember felsóhajt, és én biztos vagyok benne, hogy azért sóhajt, mert mindig jobb együtt várni valakivel. Ha maga holnap téved el, engem már nem talál itt. Hogy mit csinálok itt, mozdulatlanul, az árnyékban? A kutyáját várom, és rágódom, mint a tehenek, uram. Megrágok mindent, amit holnapra terveztem. Idesüssön, uram, lehet, hogy én a kutyáját várom magával, és maga velem tart az év ezen furcsa, első délutánján. Az úriemberre nézek, de ő az erdőt bámulja.

Nem tudom, milyen volt eddig az élete, mondom neki, vagy hogyan ébredt ma reggel, de én felébredtem, és égett a gyomrom. Égett, úgy égett, ahogy a gyomok égnek ebben a januári hőségben, olyan furán. De nehogy azt higgye, hogy ez az első alkalom, hogy égést érzek a gyomromban. Nehogy azt merészelje mondani, hogy a fűtől és a dohánytól ég a gyomrom. Az én gyomrom bizony már jó ideje ég, de ma reggel így ébredtem, és megértettem az égés okát. Rágódom, uram, azon rágódom, hogy mit fogok csinálni holnap.

Ha Javier itt ülne velünk, akkor manónak nevezné magát, mert maga, uram, semmit sem tud az itteni dolgokról, és Javier, azokat, akik átutazóban vannak a világnak ezen az eldugott végén, manónak nevezi. Mert a manók sosem maradnak egy helyen, folyton megjelennek, majd eltűnnek. Szeretem Javiert, mert szeretem a kissé szomorkás embereket. Maga például, mondom az úriembernek, miközben lecsukódó, ráncos szemét nézem, maga, például, egyetlen pillanatra sem mosolyodott el, magában sok a szomorúság. Javier azonban egyfolytában mosolyog. Mikor belép anyukám csemegeboltjába, örülök a reggelnek, és mondom a vásárlóknak: Itt a jön a faluszépe, aki szeretném, ha kedvelne. És azt felelik: „Rusnya ember szerencséjét csak irigyelheti, ki szép.” És én nevetek, és csak nevetek, néha még dalra is fakadok, és amikor jön velem anyukám, hogy kiszolgálja a vevőket, csak ennyit mond: „Majd kevesebbet énekelsz, majd kevesebbet énekelsz.” De én erősködöm: Anyu, táncolj, otthon nem táncolsz. És anyukám így felel: „Bárcsak olyan fiatal lennék, mint te, Kisleám!” Mert a faluban csak úgy ismernek minket, hogy a Nagylea meg a Kislea. És én örömmel kiabálom: Hogy a Kicsinek legyen meg a Nagy szerencséje! De mélyen belül sosem akartam anyukám sorsára jutni. Én szeretném látni a világot, tudja? És szeretnék a városban dolgozni. És pénzt keresni, és elkölteni mindenfélére, amire mások is költenek: programokra, különórákra jövendő lányomnak, nyaralásokra más országokban, technológiára. Egy szigeten akarok élni, de egy erdők nélküli szigeten, ahol alig van növényzet, ami szinte olyan, mint egy sivatag, és ahol lehetőségek vannak. És azt mondani a lányomnak, akit majd egy nap megszülök: Lányom, hagyd már azt a kütyüt, egész nap a képernyőhöz vagy tapadva. Amit én tudok, az máshol is jó ám, érti?

Mikor szorongat a hőség, senki sem merészkedik ki a falu száraz útjaira, ezért tette jól maga is, hogy leült ide, várakozni velem. Magának vannak gyerekei? Nem úgy néz ki, mintha gyerekei lennének. Az úriember erre rám néz, és elmosolyodik. Nem, nincs gyereke. Sejtettem én. Én, ha egy nap lesz egy lányom, sosem fogom engedni, hogy megismerje a nyulakat. Hagyni fogom tehenet fejni, mert amikor fejsz, megtanulsz hálásnak lenni az életben. Hálásnak az állatokkal, de nem Istennel, meg hasonló hazugságokkal. De a lányom nem fogja ismerni a nyulakat, mert nem kell, hogy megismerje az élet keserű oldalát, legalábbis addig nem, amíg én vigyázok majd rá. Aztán meg, a lányom úgyis a városban fog születni, és előre feldolgozott termékeket fog enni, mert a városi gyerekek olyanokat esznek, és én, aki városi anya leszek, majd panaszkodni fogok, és a szülői értekezleteken azt fogom követelni, hogy vizsgálják felül a menzán felszolgált menüt, hogy én, aki faluról jövök, tudom, hogy a hosszú élet titka az étkezés. De mindez csak színészkedés lesz, ne higgye ám, mintha színésznő lennék, mert engem nem érdekel, hogy a lányom hosszú életet éljen, mert az élet egy bizonyos korban érthetetlenné válik. Elég egy pillantást vetni a falu öregeire, akik már semmit sem értenek. Rágódom, uram, megrágom a dolgokat, mert ég a gyomrom. És az úriember rám néz, de én az erdőt bámulom.

Bocsássa meg, ha néha túl gyorsan beszélek, de nyomást érzek a mellkasomban, attól gyorsulnak fel a mondataim, aztán meg, ebben a hőségben úgyis kiszárad a szám. Anyukám azt mondja, hogy amiatt van ez a borzalmas hőség, amit az autók kiköhögnek, hogy az autók a világot pusztító kór, meg az erdő, meg a szellemek gonoszsága miatt. Szeretnék a városházán dolgozni. És betiltani a kocsikat. Ne légy olyan naiv, mondják nekem néha, hiszen itt többet érnek, mint a két kezed. De én tudom, hogy az, ami valójában ér valamit, az a fejem, mert egyszer jött a faluba egy tévéstáb, hogy felvegyenek egy riportot a helyi csatornának, és félelem nélkül és meggyőződéssel beszéltem a kamerába. „Ha működik, beküldjük az országosnak is” – mondta nekem a fiú. Nem tudom, hogy működött-e, mert amikor leadták volna, itt lecsaptak a viharok, és egy egész hónapot teljes elszigeteltségben töltöttünk. Mikor jöttek azok a tévétől, feltettek nekünk néhány kérdést, Catalinának és nekem, ő pedig csak hallgatott, én viszont mondtam mindent, amire csak szükségük volt. Sokat ér az én fejem, mert nagyon gyorsan gondolkozom, és ki tudom használni a pillanatokat. És azt mondtam, hogy több pénzt kell adniuk nekünk, hogy legyen egy olyan rendelőnk, amilyen dukál, hogy itt mindenki idős, és az orvos csak kéthetente egyszer jár ide. Azt is mondtam, hogy jobb közlekedésre van szükségünk, hogy csak naponta két busz jár errefelé. Hogy legyenek szívesek rendbe tenni a körzeti autóutat, és hogy indítsanak már egy közvetlen buszjáratot a tengerpartra, hogy ilyen közel vagyunk a tengerhez, de a turistáknak jut minden kiváltság, nem is hinné, mi folyik itt! Hiszen ez a tenger inkább a miénk, mint bárki másé! A videós fiú azt mondta, hogy a riport címe az lesz, hogy Az új, kihalt Spanyolország, és én azt feleltem, a kamerába nézve, úgy, ahogy a színésznők is belenéznek, hogy szó sincs kihaltságról, hát nem látják, milyen élénkek vagyunk? Hogy a kihaltság az az erdő természetes állapota, de az itteni Spanyolország még nagyon is élő és életteli. De hamar megbocsátottam a srácnak, mert azt mondta, hogy nagyon hasonlítok egy színésznőre, aki máshová valósi. Még a nevet is mondta, de nevekhez és más helyekhez mit sem értek én. A kéréseimhez hozzáadtam egy szeszélyt is, Javier csak nevetett rajta később. Azt akarom, hogy idén a nyári fesztiválra eljöjjön az az együttes, ami azt énekli, hogy nélküled semmi vagyok, egy esőcsepp nedvesíti arcomat. Javier csak nevetett és nevetett, hogy mondhattad ezt, így nevetett. És én azt feleltem, hogy ajándéknak szántam, mert amikor először mondtam neki, hogy tetszik, ez szólt a háttérben.

De nem, valójában mást akarok elmesélni magának. Azt, hogy ha holnap veszett volna el a kutyája, miért nem találna már itt engem, az árnyékba húzódva. Magával még sosem fordult elő, hogy teljesen összegabalyodott az élete? Hát, az enyém összegabalyodott, és olyan csomó keletkezett rajta, hogy nem tudom, hogyan bogozzam ki. Rágódom, uram, azon rágódom, hogy mit fogok tenni holnap. Mert ebben a faluban hosszúra fog nyúlni az életem, és amikor a gyomor jelez, az azért van, mert döntést kell hozni. Maga hisz a világvégében? – kérdezem tőle. Az úriember behunyja a szemét, úgy kacag. Kacaja hangosan csendül fel, visszhangzik a fülemben. Én is felnevetek, mert könnyen elnevetem magam. De igen, de igen, mondom neki. És az úriember az ingébe dörgöli kacagástól nedves szemét. Látja a falu ablakaiban lógó gyászszalagokat, minden egyes házon? A világvége miatt rakják ki őket, uram.

Tavaly, január elsején anyukám kinyitotta a csemegeboltot, és a szomszédok ott tolongtak a boltban, kezdem mondani az úriembernek, mintha legyek lennének egy ló pofáján. Úgy jöttek és mentek, mint az őrültek, teljesen zaklatottan. És anyukám hallotta, hogy miről beszél mindenki: „Úgy tűnik, az idén véget ér a világ” – mondta nekem, és én nevettem, ahogy most maga is nevetett, és ezt mondtam anyukámnak: Ebben a faluban már azt sem tudják, mit találjanak ki! De anyukámnak kétség ült ki az arcára, én pedig vidáman feleltem neki: Anyu, te ne higgy ebben, hiszen ezek máshonnan származó koholmányok, mi olyan messze vagyunk, hogy ide még a világvége sem látogat el. De alighogy kimondtam ezt, na akkor égett először a gyomrom. Úgy égett, mint most is, egy évvel később, mintha egy őrült tűzbe borította volna a saját földjeit. De akkor, másnap, január másodikán, jött Catalina, és miközben a csirkéket tisztogattam az udvaron, megkérdezte tőlem, hogy hallottam-e erről a világvégéről, és én azt feleltem, hogy igen, de ostoba szóra süketség a gyógyír. És a gyomrom akkor ismét hánykolódni kezdett. Ő pedig elgondolkozott, és én azt javasoltam neki, nézzük meg, mit mondanak a Nagy Faluban, mert nálunk internete bizony csak keveseknek van. Találtunk valamit a majákról, de azonnal tudtam, hogy az egész hazugság volt, csak valami abszurd kitaláció, az emberek azonban elkezdtek félni, és már csak erről beszéltek.

A kis településeken, uram, az embereknek hittel kell megtölteniük a mindennapokat. És eljött a nap, mikor az egyik szomszéd azt mondta, hogy igen, hogy más, távoli, távoli országokban annyira hittek ebben az ott lakók, hogy elkezdtek megőrülni. És akkor valaki más felkelt egy szép reggel, és azt mondta nekünk, hogy a lánya, aki a fővárosban él, azt mondta neki, ott is erről pusmognak. És másnap jött egy nő, az meg azt mondta nekünk, hogy olvasta az újságban, hogy tényleg, ezt mondta már valaki korábban, és azok, akik értenek ehhez, azt mondták, hogy idén tényleg mindennek vége lesz. Aztán egy másik nap beállított Juana, és azt mondta, bárcsak, bárcsak, bárcsak, mert ő azt akarja, hogy minden érjen véget, és inkább azt választja, hogy halott legyen, mint a testvére. Aztán jött még egy szomszéd, aki meg azt mondta, hogy a tehenek elkezdtek furcsa dolgokat csinálni, meg egy másik, hogy a kutyák az eget ugatják éjjelente, és ez csak azt jelentheti, hogy közeleg a világvége. És a helyi újságok sem segítettek, mert olyan főcímek jelentek meg, hogy igen, igen, igen, a világ tényleg véget ér. És akkor Esteban, aki megölte a kutyámat, először csak a földre célzott a puskájával, és azt mondta, túl meleg van most, januárhoz képest, hogy a fenti folyók kiszáradnak, és ez csak azt jelentheti, hogy helyrehozhatatlanul itt a világvége. És a polgármester, aki minden összeesküvésben élen jár, az egész tavalyi évet, teljes kétezer-tizenkettőt hivatalos gyászévvé nyilvánította. És én azt mondtam mindenkinek, kérdezik, vagy sem, hogy semmit sem tudtok, hogy a polgármester csak azt akarja, hogy ostobaságokra összpontosítsatok, mint ez a világvége, azért, hogy semmit se kérjünk. Hogy a világ nem ér véget, mondtam nekik, és ami véget ér, az csak ez a falu, ha nem kapunk észbe hamarost.

Biztos, hogy maga is így tett volna. De akkor már kezdett fojtogatni az élet. A csomó kezdett kialakulni, és állandó tűzvész tombolt a gyomromban. Én nem tudom, én nem tudom, hogy csak az én világomat ölték meg ebben az évben, amit épp magunk mögött hagyunk, vagy hogy a világ csak itt ért véget, ebben az aprócska faluban. De az az igazság, hogy ma számvetést végzek, egy új év január elseje van, és mondhatom, hogy tegnap véget ért a világ. Engedje meg, hogy elmeséljem magának.

Az úriember felveszi az ingét, és feláll a padról. Ne menjen még, mondom neki. Sírni lenne kedvem, de ezt nem vallom be neki. Maradjon még egy kicsikét, én tudom, hol a kutyája, és tényleg csak meg kell várnunk. Megígérem neki. Esküszöm. Rám néz, rám bámul, ne nézzen így, mondom neki. Ha maga itt marad, a kutya jönni fog. Néz rám, bámul rám, ne nézzen rám így, de nem mondom neki. És ismét leül, mert ő az itteni dolgokról semmit sem tud, és most éppen, az új év első délutánján, a mögöttünk található házak ablakaiba akasztott gyászszalagokkal, én vagyok az egyetlen ember, akije csak akad ennek az úriembernek, és ő az egyetlen, aki nekem van.

A KÖVES ÚTON MENTEM LEFELÉ

Tényleg nagyon meleg van januárhoz képest, de magának fogalma sincs, hogy milyen hőség volt itt tavaly márciusban, mondom az úriembernek. Aztán meg, kétezer-tizenkettő nem hozott esőt, a tűz meg úgy égetett, mint egy nagy hazugság. Ebben a faluban négy fiatal van: Javier, Catalina, Marco és én, és mivel ennyire egyedül vagyunk, szinte mindig együtt éljük az életünket. Rendben, és ott van még Nora, uram, a nővérem, ő is fiatal, de ő nem, ő nem, ő nem számít. Azzal, hogy ebbe a faluba születtünk, cinkostársak lettünk, nem tudom ugyan igazán, hogy miben, uram, felteszem, hogy cinkostársak a saját létünkben. Mert itt kevés dolog történik ám, tudja? És kevés hely van, ahova el lehetne menni, és mindenki tudja, hogy ha nem vagy itt, az azért van, mert amott vagy. Ezért szeretjük Marco füvét szívni, uram, mert bár mind a négyen együtt vagyunk, ugyanabban a térben, ugyanazon asztal körül ülve, mikor szívunk, akkor mindenki eltűnik a fejében képződő képekben, és ott nem bukkannak ránk, de mi sem találjuk magunkat.

Marco olyan, mint egy széles törzsű ibériai tölgy, terjeszkedő és erőszakos gyökerekkel, melyek teljesen irányíthatatlanok. Javier ugyanakkor inkább olyan, mint egy szamócafa, keskeny kis fa, szinte bokornak véli az ember, de a gyümölcse olyan piros, mint Javier orcája, mikor az arcára süt a nap, vagy amikor a nap megkapja a vállát. Anyukám mindig azt mondta, hogy a fővárosban kisajátították a szamócafákat, de itt tényleg kevés van belőlük, mert nem jó nekik ez az éghajlat. És ez is mindig Javierre emlékeztetett, uram, mert ő nem élne túl más éghajlaton, bármennyire is szeretném én máshová vinni őt magammal. Catalina inkább olyan, mint az ezüst akácia. Egy sánta ezüst akácia, aminek hiányzik egy ága, vagy aminek elcsavarodott az egyik ága, és ettől megváltozott az egyensúlya. Mert Catalina lába, uram, megégett, és most olyan sebhely van rajta, hogy ráncos kőnek tűnik, és úgy sántít, hogy a fejébe vette, hogy megoperáltatja magát. Én már mondtam neki, hogy nem, hogy operációról szó sem lehet, de kevés megoldás áll rendelkezésére. De ő csak egyre gyűjtöget és gyűjtöget, olyan keveset költ, hogy akár az egész falut megvehetné, még mielőtt harminc lesz. A nővérem, uram, a nővérem már önmagában is egy növény, őt semmihez sem kell hasonlítani. Öregekből viszont, ebben a faluban, nagyon is sok van, nézze, hiszen alig érjük el a kétszáz főt. Ami nincs ebben a faluban, amit nem ismerünk, azok a máshova valósi emberek, hogy jönnének, és itt maradnának. Erről keveset tudunk, ezért aztán, mikor fejen ütött a márciusi hőguta, és Catalina elmesélte azt Jimena házáról, a gyomrom sajogni kezdett, pont úgy, mint amikor anyukám mondta ezt a világvége dolgot.

Épp a köves úton jöttem lefelé, mikor megláttam Catalinát közeledni. „Eladták a Jimena házát” – mondta. Jimena a nagymamám volt, uram, de anyukám sosem akarta, hogy közünk legyen hozzá, csak úgy hívta, hogy „az az asszony”, és amikor meghalt, anyukám lemondott a házáról, és az a falu tulajdonába került. Én sosem szólítottam a nagymamámat „nagymamának”. Jimena azonban szeretett engem. Ha a Nagyleát nem is szerette, a Kisleát igen, tudom, mert virágokat hagyott nekem a buszmegállóban, ott, ahol az iskolába tartó buszt vártuk. Néha, reggel, virágokat hagyott nekem ott. Javier, Marco és Catalina kezdetben nevettek ezen, azt mondták, hogy biztos belém habarodott valami öregember. De én tudtam, hogy Jimena volt az, mert Jimena szeretett engem, és az ablakaiban épp ilyen virágok nőttek. Én pedig gyümölcsöket hagytam a lábtörlőjén a csemegeboltból. Mikor anyukám rajtakapott, ezt mondta: „Nem téved, ki rosszra gondol.” Azt feleltem rá: Tégy jót, de ne nézd, kivel!

És mégis ki adta el a házat, ha a falu tulajdona, ki kapja a pénzt? – tudakoltam Catalinától. „Hát, felteszem, hogy a Nagy Falu” – válaszolta. Nekem kellene vezetnem a csatolt települést, tudja? És akkor most Jimena háza egészségügyi központ lenne. Mert, ahogy korábban mondtam, sokat ér ám az én fejem. „Azt mondják, hogy városiak vették meg” – folytatta Catalina. Ne légy már buta, mégis ki jönne már ebbe a faluba, ha a városban ott van nekik a tenger? „Nem, nem, ugyan – felelte Catalina –, ezek nem idevalósiak, ezek a központból jönnek, madridiak, mert már beleuntak a nagyvárosba, és vidéket akarnak, erdőt akarnak.” Erdőt akarnak, mert sosem láttak még erdőt közelről. Ezt mondtam Catalinának.

Ha én vezetném ezt a falut, feliratokat helyeznék ki, uram, jelzéseket, hatalmas táblákat állíttatnék fel ezzel a mondattal: „Itt ugyan nem találjátok meg azt, amit kerestek.” Az emberek nem tudják ezt, de a kis falvakban tehénszarszag terjeng, halott állatokat halmoznak egymásra, és rengeteg a félelem, a haragvás és az unalom, és a fájdalom, és a gyűlölet, mely generációról generációra száll. És azok, akik máshonnan jönnek, beleszeretnek egy fura ideába, de az valójában arról szól, hogy mit jelent elviselni a vidék ürességét, az órák lassú múlását.

Catalina így folytatta: „A nő fest, a férfi pedig sajtüzemet fog csinálni.” Minek egy sajtüzem, ha már van sajtunk? Ezt kérdeztem. „Nem érdekli őket, hogy már van, aztán meg, egy kis fiúcskával jöttek.” Mennyire kicsike? „Olyan ötéves forma, vagy három, nem tudom én azt.” Azt mondtam neki: Az a gyerek nagyon fogja unni magát itt. Majd megkérdeztem: És mégis mit fognak csinálni minálunk? „Hát, gondolom, ugyanazt, amit te meg én, Lea. – Ezt mondta. – Élni fognak.” Élni, mondta nekem. Élni. És akkor kezdett újra égni a hasam. Erősen maró fájdalom volt, egészen a torkomig feltolakodott.

Máshoz nem értek, uram, de azt tudom, hogy amit megvesznek, azt először el kellett hogy adják. És Jimena házán egyetlen „ELADÓ” felirat sem volt. Nézze, csak úgy emésztett a düh. Mert a nagymamám magányos életet élt abban a házban. És nem tudom, hogy miért nem hagyta el olyan sokáig a házát, mert a nagymamám majd húsz évig csak hetente egyszer lépett ki az otthonából, amikor elment bevásárolni, és amikor virágot hagyott nekem. És keveset vásárolt, mert olyan vékony volt, hogy ha oldalra fordult, akkor nem is mindenki vette észre. A nagymamám az ágyban halt meg, egyedül, és csak a szomszédai virrasztottak érte, mert anyukám sosem adta fel az iránta érzett dühét. Én nem tudom, mi volt az, amit nem lehetett megbocsátani neki, de nekem mindegy is, mert bár itt a faluban mindenki megörökli a gyűlöletet, ahogy a teheneket meg az üzleteket is megöröklik, hozzám semmi sem jutott el ebből a gyűlöletből. Jimena háza az egyik legnagyobb a faluban, széltére. Mert amikor a nagymamám friss házasként a jövőre gondolt, sok-sok gyerekkel és unokával képzelte el magát, de az élet csak egyetlen lányt adott neki, és egy férjet, aki korán elhalálozott, a napjai pedig magányosan peregtek le egy túlságosan nagy házban egy túlságosan is kicsi falu szívében. Nagypapám egyetlenegyszer vitte el a tengerhez, el tudja ezt képzelni? Összesen egyszer, így aztán Jimena összesen ötször látta a tengert. Ezt mondtam Anyukámnak: Milyen szomorú, anyu, hogy ilyen közel a vízhez mi mindig csak az erdőt nézzük. Anyukám pedig így felelt: „Amit nem látunk, az nem is létezik, Lea.” Anyukám nem látogatta meg többé a nagymamámat, a nagymamám tehát azontúl nem létezett. Ha most lennénk, beültettem volna Jimenát a kocsiba, és elvittem volna a tengerhez, rám költött volna, és kivettünk volna egy szobát egy szállóban, ahol nyugágyak vannak, ott a tenger partján. De még túl kicsi voltam.

Otthagytam hát Catalinát, uram, és odacövekeltem a ház elé. Olyan dühös lettem, el sem tudja képzelni. És nézze, imádom, hogy idegenek idejöjjenek, ebbe a faluba, de ezek, akik jöttek, itt is maradtak, és semmit sem tudtak a vidékről, sem az erdőről, és ha majd eltéved a fiuk, ő biztos nem ott fog enni, ahol a döglött nyulak, mert más dolgokhoz igenis értek én, de arról fogalmam sincs, hova mennek az eltűnt gyerekek. És az idevalósiak, mi semmit sem tudunk az idegenekről, uram, mert amikor ide jönnek, az azért van, mert már nem szeretik őket máshol. És vidéken mindig jó a dolgos kéz, de ők, őket mi hozta? Az abszurd ötlet, hogy vidéken éljenek. És ráadásul, együtt jöttek a gondolattal, hogy itt a világvége. Aztán meg, a világ is elmosódott pillanatonként. Borzalmasan feldühödtem, uram.

A ház üres volt, már három éve üresen állt. Mind tudtuk, hogy a Nagy Falu szeretői ide járnak szerelmeskedni. Esteban azt is mondta, hogy nyögéseket hallott. Én ezt nagyon is jónak találtam, mert, ha máshol nem volt hely, a falu tulajdona erre is való. És a szeretőkben olyan szenvedély munkál, amit nem lehet megállítani, amivel semmit sem lehet tenni. Ezért aztán, ha az a ház az enyém lett volna, akkor most félig szálló lenne, félig rendelő.

Aznap, mikor odaértem a házhoz, Javierbe futottam, mikor éppen a lábtörlőre tette volna a zöldségféléket, melyek a háza kiskertjében teremtek. Mert van egy kiskertje, de megosztja velünk azt, ami terem benne, ahogy Marco is megosztja velünk a füvét, én meg megosztom a többiekkel a piskótát, mikor megmarad a csemegeüzletben. Az én otthonom nagyon sötét, minden ablakából az erdőt látni, de van egy udvarunk, csirkékkel és nyulakkal, és egy kecskével, amit Javier talált egy nap a házuk kapujában, és elhozta nekünk, azzal, hogy nem, nem, nem, ő nem akar kecskét tartani. Javier egyedül él, a falu legkisebb házában. Apukája korán meghalt, anyukája pedig elment, magára hagyta. Sosem jött vissza. Itt, a faluban eltűntként tartják számon, mert egyes szomszédok azt állítják, hogy látták, mikor egy hajnalon bement az erdőbe, és soha nem jött ki onnan. De erről én nem beszélek Javierrel. Javiernek van most egy kis háza, egy kicsike veteményessel, és egy kocsmája a Nagy Faluban. Ha más körülmények között találkoztam volna magával, már elvittem volna oda. A bárban Javier engedi, hogy Marco füvét szívjuk, és néha ezzel is töltjük a délutánt.

Mondtam Javiernek: Egy család jön ide lakni, a központból. „Hova, ide?” – tudakolta. Igen, ide, a Jimena házába. „Elvették hát az ágyat a szeretőktől” – felelte. Nevetni kezdtem, ahogy az előbb maga is nevetett a világvége kapcsán. Mert elképzeltem a szeretőket, szerelemtől összekavarodott testtel. Később aztán anyukámnak is mondtam: Anyu, eladták a Jimena házát. „Mit érdekel az engem?” – mondta nekem. És akkor nem nevettem, mert elképzeltem, mennyi titkot rejt az a ház, és azt mondtam magamnak, szegény Jimena, az a nagy ház, ő meg milyen egyedül volt, annyi éven keresztül egyedül élni ott, megtölteni a házat a semmivel, egyedül a nyomorúságával, az ellenszenvével, a rádiójával és a macskájával, bár utóbb még az is magára hagyta. És úgy féltem, azzal a félelemmel, amivel a gyerekek tudnak félni, vagy azzal, amit néhányan a világvége miatt éreztek, mert ha a falvakban örökletes a gyűlölet, akkor a magány is az, és a gyomrom ismét égni kezdett, és olyan hányingerem lett, hogy azt gondoltam, ez pont olyan, mint a világvége.

Mégis minek jönnek ide? Ezt kérdeztem anyukámtól. „Jöjjenek csak, szükségünk van itt az új emberekre.” „Aztán meg – folytatta az apukám, aki az udvaron bíbelődött a nyulakkal –, ha igaz, hogy ennek az egésznek vége lesz, akkor mégis mit számít, hogy idejönnek, hiszen végül mind távozunk.” Én lelkem mélyéről szerettem volna rájuk kiabálni, és én soha nem kiabálok, uram, én inkább csak hangosan beszélek, de soha nem kiabálok. És azt kiabáltam, hogy ostobák, amiért hisznek a világvégében, hogy még ilyet, hogy idegeneket befogadni, hát nem emlékeznek, mondtam nekik, nem emlékeznek a Doloresékre, akik évekkel ezelőtt érkeztek, tárt karokkal fogadtuk őket, és megkaparintották az itteni földek felét, és most mindenkit kizsákmányolnak, már mindenki nekik dolgozik. A Doloresék, uram, azokról majd még később fogok mesélni.

Errefelé, maga nem tudhatja, de a népek errefelé szeretnek játszani az emlékezetükkel, inkább ezerszer is meglepődnek ugyanazon a dolgon, mintsem hogy emlékeznének. Azok, akik ide jönnek, azért jönnek, mert máshol nem kellettek! Ezt mondtam nekik. „Most nézd meg, miattad összecsinálta magát a nővéred” – szólalt meg apukám. Mert a nővérkémnek üres a feje, és még szarni sem tud egyedül. Aznap gondoltam először arra, hogy el kellene mennem innen, uram. Felteszem, hogy aznap vettem észre először a világvégét.

Mondtam is Norának, miközben kivettem a szájából az ételt, ami túl sok volt. Norát én etetem, mert a szüleim belefáradtak már a nővérembe. És a nővéri meghittségünkben mondtam neki: „Nora, úgy vélem, a világ, ahogy eddig ismertem, egyre szűkebb számomra, itt egy feneketlen kút az élet, Nora, mint a dalban, hogy itt az élet semmit sem ér.” Amit nem mondtam a nővéremnek, az az, hogy kezdett szűkössé válni a világ számomra, úgy, ahogy eddig ismertem, mert féltem tőle, hogy egyedül maradok egy kis faluban, egy túl nagy házban, mint Jimena.

Azt hiszem, ez az úriember szeret hallgatni engem. Sokan mondják, hogy szép hangom van, és amikor beszélek, fellelkesülök, és az emberek hallgatni akarják, amit mondok. Ez az úriember jól érzi magát velem. Talán nem érdekli, amit mesélek neki, mondom az úrnak. De most maga a cinkostársam, maga a cinkostárs a menekülésemben. Ebből a világvégéből nem elmegy az ember, hanem elmenekül. És meg kell hallgatnia engem, nem marad más választása, mert kértem magától egy szívességet, és ön elfogadta. És az úriember elmosolyodik, és gyengéden pillant rám. Az emberek néha úgy néznek rám, ahogy most maga, mondom neki. A Nagy Falu népe, azok, akik nem ide valósiak, úgy néznek rám, ahogy az imént maga is tette. Az úriember elpirul, és az erdőre függeszti a tekintetét. Én is az erdőt bámulom.

Jimena háza már nem az volt, mint ami három héttel korábban. Kevesebb, mint három hét telt csak el, uram. Azt beszélték, hogy a madridi családnak van pénze, és a szomszédság azon tanakodott, vajon mennyit költhettek arra, hogy ilyen kevés idő alatt felújítsák a falu legnagyobb házát. Milyen sietős nekik, hogy ide jöhessenek, Catalina. Ezt mondtam egyszer délben, miközben összefont karral bámultuk a főbejáratot. „Kezd a rögeszméddé válni ez a hely” – felelte erre, és a hangjában megvetés volt, mert ez a négy utca nem fojtogatta annyira, mint engem. Fehérre festették az ablakokat és az ajtókat és a falakat, és én úgy véltem, hogy mit sem tudó városiak, akik más dolgokat tudnak, de fogalmuk sincs arról, milyen szép is a festetlen kő. Nem hiszi, uram? A festetlen kő nagyon szép, és ezt nem csak én mondom, egyszerűen szembeötlő. Mert a kő történeteket mesél. A rossz közérzet, amit ezzel az idegen családdal kapcsolatban éreztem, akiket még nem ismertem, egyre növekedett és növekedett, a gyomromtól a torkomig, ahogy a körmöm vagy a hajam nő, vagy a gyomrom égése.

A három hét alatt, amíg tartott, az egész falu a ház körül töltötte a napot. Még Juana is odébb tette a székét, meg a testvéréét, hogy odaláthasson. És úgy tűnt, már egyáltalán nem izgatja őket a világvége. Leültek, és nézték, és csak nézték, és beszéltek, aztán már nem beszéltek, és megtapsolták a jól végzett munkát, és vizet meg felvágottat hoztak a munkásoknak. Catalina is ott volt reggelente, mintha nem lenne hasznos a keze. Aztán, délutánonként, Javier bárjában, elmesélte Marcónak, Javiernek és nekem, hogy haladt a munka. Azt mondták nekem, hogy ha ennyire bizalmatlan vagyok az újakkal, akkor megutálhatom őket, és a gyűlölet a falvakban veszélyesebb még a puskáknál is, még az erdőnél, még a betegségnél is. Ugyan, ugyan, ugyan, bizonygattam én, hogy ez nem gyűlölet, hanem kíváncsi vagyok, hogy mi az ok, hogy ki nem szereti már őket, hogy el kell jönniük.

Aztán egyik délután a bárban Catalina azt mondta, hogy elkészült a ház, és sírva fakadt. Én egyre nehezebben tűrtem Catalina könnyeit, mert a nővérkém csak a testi fájdalmak miatt sír, Catalinát viszont mindentől tudott bömbölni, amitől a nővérem nem sír, és még annál is több minden miatt. Maga nem tudhatja, de az iskolában, kiskorunkban, ugyanez történt. Ő sírt, mert az út kavicsaitól fehér lett a cipője. Mert szálka állt a kezébe az iskola udvarán. És aztán folyton elhúzta a zokogást, és ha a szálka reggel állt az ujjába, ő az este leszálltakor még mindig sírt. Én pedig két tenyerem közé szorítottam az arcát, hogy figyeljen már rám, és elismételtem neki, hogy ha tovább sír, minden egyes centiméterrel, melyet elmozdul a föld, akkor majd otthon hal meg, kiszárad attól a sok zokogástól. Most már nem járunk iskolába, de ő még mindig elbőgi magát olyan dolgokon, mint hogy véget értek a munkálatok a Jimena házában, vagy azon a nevetséges világvégén. Mindig úgy véltem, hogy Catalina valójában azért sír egész életében, mert elbizonytalanodik, mikor eltávolodik a házuk kapujától. És a lábán lévő égési sérüléstől, persze, ezért egész életében bőgni fog.

„Mégis miért szomorít el, hogy befejezték a munkát?” – kérdezte tőle Marco támadóan, ahogy mindig kérdez, mikor nem ért valamit. „Semmi, semmi, csak mit csinálok most majd reggelente?” Még hogy mit, mész vissza a csirkékhez. Ezt feleltem neki. Catalina egy baromfinevelő telepen dolgozik a Nagy Faluban. Ugyanakkor végeztünk az iskolában. Mikor betöltöttük a tizenhetet, azt mondtuk, hogy egy évet sem maradunk tovább, és így is tettünk. Nem ment nekünk jól az iskola. Én tudtam, hogy odakint van az élet, és hogy én nem nekem való az iskola világa, hogy a fejem sokat ér, de ott, a négy fal között úgy éreztem magam, mint egy állatkertben mutogatott állat, aztán meg, mint egy aprócska ketrecbe zárt állat. Catalina pedig pénzt akart, hogy megoperáltathassa a sántaságát. Én beálltam dolgozni a szüleim csemegeboltjába, Catalina pedig elboldogul a pénzből, amit a csirkékből kap. „Aztán meg – mondta az arcát áztató könnyeket törölgetve –, tavasz van.” Marco rám nézett, és elnevettük magunkat, és Javier, aki épp egy másik asztalt szolgált ki, szintén felnevetett. Senki sem emlegette fel újra a dolgot, mert nevetni kezdtünk, és mert Catalina úgyis mindig sírt, és nekünk nem volt kedvünk felszárítani és lefesteni a beázásokat a háza padlóján. Valójában, április elsejére már senki sem beszélt a világvégéről, bár mindennap megtartottuk a néma pillanatokat, és a gyászszalagok továbbra is ott lógtak az ablakokban. „Ne légy butus, Catalina!” – így Marco. „De igen, de igen, de igen – mondta ő. – Nem kell nevetni, mert még mindig erről beszélnek az újságokban, rákerestem az interneten, ez az utolsó nyarunk, mindennek vége, ez már a visszaszámlálás, és én nem akarok meghalni.” És ekkor, egy házaspár a Nagy Faluból, akik hallották, hogy miről beszélünk, odalépett hozzánk: „Nincs annál süketebb, mint aki nem akar hallani.” Én pedig azt gondoltam, milyen jól tettem, hogy otthagytam az iskolát, mert az oktatás sem szabadít meg az ostobaságoktól. „Nézzétek a polgármestert, ő tudja a dolgokat, és hisz a világvégében” – tette még hozzá a férfi, miközben a felesége a padlót bámulta. Abban a nőben felfedeztem, hogy milyen jövő vár rám egy ilyen faluban, mint ez, uram. Életemben először, ezt hallgassa, életemben először, felismertem a napokat, a heteket, melyek évekké változnak, ha az életem erre szűkül le. Uram, ha én itt maradok, akkor nevetséges hiedelmeknek alávetett élet vár rám, egy hosszú házasság árnyéka alá vetett élet. És így feleltem a házaspárnak: Jó az, ami jól végződik. És közben kikísértem őket a bár kijáratához. Míg néztem, hogy távolodnak, a marihuánától kitágult pupillámmal, ismét rám tört a gyomorégés, és úgy növekedett bennem a félelem, mintha egy itteni fa lenne. Nem látják tán, hogy magunkban hordozzuk a világvégét, hogy a világvége éppen ez a hely, ez az erdő, ez a hatalmas feledés, amelyben élünk? De ezt csak gondoltam, nem mondtam ki hangosan.

Mikor visszamentem az asztalunkhoz, Catalina mellé ültem, a tűz közben feltüremkedett a torkomba, és a lelkemből áradt ki, mikor így szóltam hozzá: Odakint bőgj, úgy legalább megtisztítod az utcát. És Marco, mert négyünk közül mindig is ő volt a legtámadóbb, meglepett arcot vágott, és Catalina szomorúsága azon nyomban megszakadt, és a könnycsepp, mely még le akart gördülni, hát az sem csordult már ki. Hozzá akartam tenni, bárcsak kiszáradna a szemed, de semmit sem szóltam. Csak ritkán voltam kegyetlen. Tényleg, higgyen nekem, keveset tudok én a kegyetlenségről. De megörököltem valamit ettől a vidéktől, amitől néha kegyetlenné válok. Mert az emberek a kis helyeken rosszá válnak, mindenre képessé, még a nyulakat is meg tudják nyúzni, és a szemük hozzászokik a látványhoz, és ez ragadós, mint az influenza, mert a fáradtsághoz van köze, a felejtéshez, és ahhoz a négy utcához, amiben az életünk zajlik. Kegyetlen akartam lenni Catalinával abban a pillanatban, mert már nem bírtam elviselni a bőgését, főleg valami olyan abszurd dolog miatt, mint a világvége. És lehettem volna még kegyetlenebb, lehettem volna aljas, és mondhattam volna valami olyasmit, hogy te sánta, húzz ebből a bárból, sírj az erdőben, hátha eltévedsz benne, és vissza sem jössz. Vagy talán valami olyasmit, hogy még a csirkék sem szeretnek, akiket nevelsz. Mert Catalinát csak nagyon kevesen szerették, de neki erről fogalma sem volt, mert mit sem tud a szeretetről. Vagy azt is mondhattam volna, ha a lába a tehenek ráncos fenekére emlékeztet, de nem mondtam, mert akkor azzal tölthettük volna az éjszakát, hogy a vizet merjük a szeméből. De igenis, egy kicsit kegyetlen voltam, és olyan jólesett: Ha hiszel a világvégében, remélem, nem jössz majd el hozzám, megünnepelni, hogy még mindig életben vagy, mert nem fogom kinyitni neked az ajtót, te sánta. És kitágult pupillám igazolta a mondataimat, és Javier, aki kiszolgálás nélkül hagyta a pultot, odajött: „Ne is törődj vele, Catalina!” Aztán megragadta a karomat: „Mi ütött beléd?”

Az úriember rám pillant, és most komoly a tekintete. Ne nézzen rám így, ne nézzen már így, mondom neki, és folytatom a mondókámat.

Ezt hallgassa, mire megszülettem én, anyukám már egy hároméves Nora anyukája volt. A hároméves Nora és a mostani Nora különböznek, mert a nővérem fogai nem tejfogak többé. Mikor megszülettem, anyukám más dolgokhoz értett, de olyan élénk, őzgidaként rebbenő csecsemőhöz, mint én, semmit sem konyított, mert anyukám a nővéremmel az élet kegyetlenségét tanulta meg, mert Nora sérült agya nem engedte, hogy a boldogsága növekedhessen. Javier és Nora ugyanazon a napon születtek, ugyanabban az évben, és a szomszédok egymást váltották, hogy megnézhessék az egyik, majd a másik csecsemőt. Egy faluban, ahol alig van gyermek, és hirtelen kettő érkezik, maga is értheti, hogy ez még az augusztusi ünnepségnél is nagyobb esemény. Azt mesélik, hogy a járkálás a két ház között olyan volt, mint az út a tengertől az erdőig, és ahogy beléptek a mi házunkba, ahol a szüleim Norát szorították a karjukba, az üres tekintetével, az olyan érzést keltett bennük, mint amikor az erdőre gondolnak, mintha az arcocskájában látták volna a szakadékokat a síkság lejtőin. És azt mondják, hogy Javiert látni viszont olyan volt, mint egy erős, élettel teli borjút szemlélni, aki úgy ragadta meg az anyja mellét, mintha már az élet megkezdése előtt ismerte volna az éhséget, mint az élénk és vidám tenger. A Javierék otthonában megtapasztalt boldogság nem volt meg az én szüleim otthonában, amikor szülőkké váltak, és ez nyomasztotta Javier anyukáját, aki ezért, a gyermekét a karjában hordozva, segített a szüleimnek Norával, cserébe anyukám gyümölcsöket hagyott a lábtörlőjükön a csemegeboltból. Feltételezem, hogy Javier anyukája hálát adott, amiért hozzá került az egészséges csecsemő a két szülésből. Sajnálta a családomat. Norával sok minden történik, és sajnálatot váltunk ki. Én mindig azt mondom, hogy a sajnálat a szomorúaknak van, és hogy itt, ebben a házban, mindig volt vidámság, hogy itt keveset sírnak, mert mi nem értünk hozzá, nem tudjuk, hogy kell jól sírni. Aztán meg, uram, ahol sajnálat van, ott felüti a fejét a pestis.

Az a helyzet, hogy amikor én megszülettem, három évvel a nővérem után, az elsők, akik meglátogattak minket, Javier és az anyukája voltak. Anyukám mindig elmeséli, hogy Javier, amint megpillantotta az élénk szememet, odajött megszagolni. Én pedig mondtam, hogy sosem éreztem szagokat. Bár az évek múlásával megtanultam máshogy szagolni, és most, bár más dolgokról nem tudok, azt tudom, hogy anyukámnak kosárba halmozott citrom illata van, apukámnak pedig olyan szaga, mint reggel a veteményeskertben, mikor ideje szüretelni. Javier illatát mindig olyannak képzeltem, mint egy kés nélkül felnyíló narancsét, melynek leve az ember kezére fröccsen. Szerettem volna megszagolni akkor Javiert, mikor megragadta a karomat, és azt kérdezte, mégis mi ütött belém. Vagy szerettem volna, ha ő megszagolt volna engem.

De mégis mit mondhattam volna neki, uram, hiszen szinte azt sem tudtam, hogy mi történik velem! Azt feleltem neki, hogy semmi bajom, hogy arra gondolok, hogy szeretnék elmenni ebből a faluból, ezt kellett volna mondanom neki, és akkor most minden sokkal könnyebb lenne, de azt mondtam neki, hogy tűz dúl a gyomromban. Ő pedig, a fogai között sziszegve szólt: „Azóta vagy fura, mióta megjöttek azok a Jimena házába.” Az a helyzet, hogy nem tudtam, hogyan magyarázhatnám meg neki a rossz közérzetemet, valójában, a testem legmélyén, féltem a világvégétől, mert mi már úgyis a világ végén éltünk, és ha meg kell halni, és ha a halál azt jelenti, hogy örökké ebben a faluban fogok élni, akkor nem akartam meghalni.

A délután feszültsége után, mikor otthon elváltam tőlük, az ajtóban tovább szívtam a füvet, ami még megmaradt a bárból. Az este ebben a faluban zajokkal terhes, mert vidéken sosem honol csönd. Valaki akkor terelte a teheneit. Elképzeltem, hogy azt mondom az újaknak, ne nyúljatok a földjeimhez, mert ha sikerül egy nap elmennem innen, itt hagyom a szívemet eltemetve. És miközben elképzeltem ezt, az erdő engem bámult. Hát mit akarsz még, hiszen már mindened megvan! Ezt mondtam az erdőnek. És mintha a sötétség nyitott ablak lenne, az arcomba fújt a szél, pedig, nézze, milyen meleg volt áprilishoz képest. A szél pedig még inkább felszította a tüzet a beleimben. Tudja mit? Én tudom, hogy ha az eltűntek úgy döntenének, hogy visszatérnek az erdőből, akkor hozzám jönnének, és így szólnának: „Ne aggódj, Lea, nem fog fájni.” Mert ha fájdalom fog érni vagy bánat, mindig ezt mondják előtte. Mint az orvos, aki ezt mondja, és azt a fájdalmat aztán sosem feleded. Vagy mint a világvége, ami, ha beszélni tudna, ezt mondaná: „Nyugalom, nem fog fájni.” De igenis fájni fog. És ha valaki visszatér ebből az erdőből, csak azért jön, hogy fájdalmat hozzon. A fű, amit azon az estén szívtam, elkezdte visszahozni a gyermekkori emlékeimet a nővéremmel, és többé már nem az előttem lévő erdőt láttam, hanem saját magamat, kiskoromban, és anyukámat, ahogy az egyre sorvadó testű Nora ínygyulladását ecseteli. A nővéremet karban tartani olyan, mint egy halott borjút fogni. Mert Nora pirosas nyálat eregetett az állára, és csak nézett rám, és bámult engem, mert a nővérem mindig engem néz. A nővérem sosem fogja abbahagyni a bámulásomat.

Csönd áll be az úriember és köztem, mert egy pillanatra el kell hallgatnom. Az úriember jól viseli a csöndet. Maga szimpatikus nekem, mondom, és folytatom.

És akkor megjött Marco, megragadta a karomat, és ő is ugyanazt kérdezte: „Mi ütött beléd?” Leráztam a kezét, mert nem akartam, hogy hozzám érjen. „Mégis mi ütött beléd?” – ismételte meg. És idejöttünk leülni, a lankák szélére, ahol most mi is ücsörgünk. „Az a bajod, hogy túl keveset sírsz” – mondta nekem. „Bizony, bizony, bizony, azoknál, akik keveset sírnak, előtör a düh.” Én pedig felnevettem, mert mindig ő volt a dühös, a rossz jellemű, akitől néha félek, az, aki néha rossz velünk, és rossz az állatokkal, és a saját földjével is, és ő az, aki, ha nagyon berúg, akkor hazaérve körbehugyozza az ágyat, amiben a szülei alszanak.

Az úriember ismét felnevet. Így van, így van, az anyukája meg mindig azt mondja, hogy az a bitang tízórás vajúdással érkezett erre a világra. Az úriember nevet, és én vele nevetek.

Marco azért ilyen, mert ő sem akar itt lenni, de ő semmihez sem ért. Mert Marco még jóval előttem maradt ki az iskolából, és ő semmihez sem ért, semmit sem tud. Amit ő tud, abból semmi sem hasznos máshol. Ő csak a földeken tud dolgozni, mert csak tizenhárom volt, amikor az apukája kivette az iskolából. Ne nézzen rám így, tudom, hogy ezt nem lehet, de itt senki sem foglalkozik vele. Hiszen ez itt a világ vége, a térképek vége. Itt senki sem nézi, mit csinálnak a kölykök. És Marco most csak szántani tud, és aratni, és mások teheneit legeltetni. És azt mondja, hogy én keveset sírok. Mert te olyan sokat tudsz erről, akartam volna mondani neki, és végül mondtam is. Majd még hozzátettem, hogy a sírás mindig arra van, hogy a többiek lássák. És Catalina mindig sírva osztja meg, hogy mi van benne, és ezt nem értem, mert a bánatot nem sírja ki az ember. A bánatot belül hordozza az ember, és kigyógyul belőle. Mert a fájdalmakat nem kell megsiratni, ha elviselik őket belül, akkor eltűnnek, ahogy a folyó is eltűnik, mikor nincs víz, és csak egy mély földút marad a helyén, mely emlékeztet téged arra, hogy ott egykor bánat volt. És Marco elismételte, hogy az van velem, hogy túl keveset sírok. Bizony nem, mondom én, a bánat máshogy gyógyul bennem, ismételtem el erre én. És a düh meg a fű meg a sötétség úgy nőttek bennem, mint a tűz a gyomromban. „Sosem fogsz elmenni innen, Lea, ez a föld nem hagyja, hogy elmenjünk” – mondta még.

Mindig tetszettem Marcónak. Ha Javier és Nora egy napon születtek ugyanabban az évben, Marco és én ugyanabban az évben, de öt nap különbséggel. Frissen kipecázott lazacnak tűntem, ő pedig halott nyúlnak, olyannak, amilyet az elkóborolt kutyák esznek. Amilyet a maga kutyája is eszik most. De én élettel telve születtem, Marco viszont csak alig, alig élte meg a harmadik napot. Mindig tetszettem Marcónak. Mikor még gyerekek voltunk, én mindig Javier közelében akartam lenni, ő pedig kicsi volt, és gyenge, mindig elfáradt, én pedig kézen fogtam, úgy húztam, néha szó szerint vonszoltam, hogy felvegye a ritmusomat. Most pedig, mikor rám néz, tetszik, hogy húztam őt, mikor olyan gyenge volt, hogy még járni is nehezére esett. De amikor megváltozott a teste, az apja beállította a földekre dolgozni, és ő borjúból viadalra kész bikává változott, dühös lett, mint a véres hátú bika az arénában. Mindig tetszettem neki, de ő a szerelmet sem ismeri.

„Gyere, gyere, gyere velem!” – mondta Marco. Én pedig, maga is értheti, bizalmatlankodtam, de azért követtem. Marco leszegett fejjel haladt, és a halott nyúlra emlékeztetett, amilyen kiskorában volt. Errefelé nem csöndes az este, tudja? Mintha érzékelhető lenne a szellemek jelenléte, hogy vannak testek, melyek itt ragadtak ebben a faluban, ahogy majd Marcóval is történik, mert amikor meghal, majd itt fog lődörögni ezeken az utcákon, mert egyetlen más helyet sem fog ismerni. Én nem, én holtan máshol fogok sétálgatni. „Nesze, fogd!” – mondta, és odanyújtott egy vastag fekete filcet, olyat, amivel a jószágokat jelölik meg. És néztem, ami előttem volt, Jimena házának fehérre festett falát. Minden be volt zárva, mert még mindig nem élt ott senki. Marco rám kacsintott, és csöndes mosoly jelent meg az arcán, és annyira nevetni kezdtem, hogy az Marcóra is átragadt, és ha maga is ott lett volna, akkor ugyanúgy nevetni kezdett volna. Levettem a kupakot a filcről, és írni kezdtem a fehér homlokzatra.