Harmat
Budapest, 2026

© Hézser Gábor és Krasznay Mónika, 2026

© Harmat Kiadó, 2026

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

ISBN (epub) 978 615 123 019 0

ISBN (mobi) 978 615 123 020 6

A kötet megjelenését a Pünkösdi Teológiai Főiskola támogatta.

Tartalomjegyzék

Előszó: Egy családkonzultációs kézikönyv családfája

Bevezetés: Miről lesz szó könyvünk egyes részeiben?

I. KULTÚRTÖRTÉNETI BEVEZETÉS – A CSALÁD MÚLTJA, JELENE, JÖVŐJE

1. A család zsidó–keresztény gyökerei

1.1. Az Ószövetség kora

1.2. Az Újszövetség kora

1.3. A korai keresztény szemlélet fő jellemzői

1.4. A reformáció kora

2. A család társadalmi funkciójának változásai

2.1. A család minden kultúrában és társadalomban jelen van – különböző formában

2.2. Család a premodern társadalmakban

2.3. A polgári család

2.4. A család a posztmodern, posztindusztriális társadalomban

2.5. Az „idők változnak, és mi változunk velük” – prognózisok a családról

II. LELKIGONDOZÁS, PSZICHOTERÁPIA, KONZULTÁCIÓ, KONZULTATÍV LELKIGONDOZÁS

1. Megkülönböztetve – de szét nem választva

1.1. Lelkigondozás

1.2. Pasztorálpszichológia

1.3. Konzultatív család-lelkigondozás

1.4. Konzultáció

1.5. Pszichoterápia

III. RENDSZERELMÉLET ÉS RENDSZERSZEMLÉLETŰ KOMMUNIKÁCIÓ

1. Rendszerelmélet

1.1. Széttagolás vagy oszthatatlanság – a megismerés ősi kérdése

1.2. Okozatiság helyett kölcsönhatások

1.3. Búcsú az objektív megismerésébe vetett hittől

1.4. A tudományos rendszerszemlélet kezdete

1.5. Az élő és a nem élő rendszerek különbözősége

1.6. A család mint rendszer

1.7. A rendszerszemlélet emberképének lényege

2. A rendszerelmélet, a teológia és a pasztorálpszichológia

2.1. A rendszerelmélet (új) kérdései a teológiának

2.2. A rendszerelmélet kérdései a pasztorálpszichológiának

3. Kommunikáció – a rendszerszemlélet értelmezésében

3.1. Definíció helyett

3.2. Nem lehet nem kommunikálni

3.3. Egy üzenet – mindig négy

3.4. A nonverbális kommunikáció

3.5. A nonverbális kommunikáció sajátosságai

3.6. Felelős azért vagyok, amit mondok – de azért nem, amit a másik hall

Összefoglalás

IV. A CSALÁD KÜLÖNBÖZŐ NÉZŐPONTOKBÓL

1. A családterápiás iskolák koncepciói és alapítóik családbiográfiája

2. A család többgenerációs szemlélete – a „negyed- és ezredízig” meghatározó múlt

2.1. Individuáció – válhatok-e azzá, aki vagyok?

2.2. Ha nem válhatok azzá, aki vagyok

2.3. A kölcsönös meghatározottság – „nem lehet egymásra nem-befolyással lenni”

2.4. Oldás és kötés – a kapcsolatképes önállóság

2.5. A delegáció – megbízással felruházva

2.6. A több generáción át ható delegáció – a hagyományozás

2.7. Családi titkok, misztikum és mítoszok

3. A család – ahogy az igazságosságot kezeli

3.1. Az „elég jó” a „jó”

3.2. A koncepció vázlata – kapcsolati etika

3.3. A koncepció kritikai értékelése

4. A család – ahogy struktúrája és stratégiája működteti

4.1. A strukturális irányzat

4.2. A stratégiás irányzat

5. A család – ahogy tagjai önértékét alakítja

5.1. Az emberkép – a „nem-csak-gonosz” ember

5.2. Az ember és önértékérzete

5.3. Az ember és alapkapcsolatai – a pár és a háromszög Satir koncepciójában

5.4. Az ember és a spiritualitás Satir koncepciójában

5.5. Új módszerek

5.6. A kommunikáció – ha az önértékérzet kap szót

5.7. Változás vezet átalakuláshoz

6. Szerepek a családban

6.1. Szerepkörök

7. A család és az életszakaszok

7.1. Nincs fejlődés krízis nélkül

8. A magát történeteivel teremtő család – a narratív irányzat

8.1. Az elmélet

8.2. A cél

8.3. A terapeuta szerepe és eszközei

9. Erősíteni, ami működik – A megoldásközpontú irányzat

9.1. Az elmélet

V. A CSALÁD – AHOGY MAGÁT MŰKÖDTETI

1. Hogyan hangolja össze egy család a működésének elemeit? – A zárt, a nyitott és a kaotikus rendszer

1.1. A zárt rendszer előnye és hátránya

1.2. A nyitott rendszer esélye és veszélye – amikor a család „nem csak önmaga”

1.3. A kaotikus rendszer – amikor az ember nem tudja, ki legyen

2. Generációk a családban

2.1. A generációkon át jelentkező (transzgenerációs) hatások

2.2. Ahogy generációk egymáshoz kötődnek és egymástól elhatárolódnak

3. Családi mítoszok

3.1. A mítosz funkciói

3.2. A mítoszok fajtái

4. Családi titkok

4.1. A titkok funkciója

4.2. A családi titkok három fajtája

4.3. A titkok lehetséges következményei

5. Családi főkönyvek – a mérlegkészítés és következményei

5.1. A főkönyv funkciója

5.2. A főkönyvi mérleg különböző szinteken készül

5.3. A forgótárjelenség

5.4. Ha az „áldozat a maga áldozatává válik”

6. Interakciós mechanizmusok – ahogy a család magát egy nemzedéken belül működteti

6.1. Határok – elválasztva kapcsolatot teremtenek

6.2. A család szabályai

7. Hierarchia, hatalom és szerepkörök – ami változtatható, és ami nem

7.1. Hatalom

7.2. Szerepkörök – egy családtag, több szerep

8. Mi befolyásolja a kapcsolatok minőségét?

8.1. Verbális és nonverbális kódok

8.2. Gazdasági szempontok – önállósodás kontra anyagi függőség

8.3. Mi segíti a kapcsolat minőségének javulását?

8.4. Idős családtagok gondozása

Pasztorálpszichológiai meggondolások

9. Lojalitás – elvárások szövevénye

9.1. A lojalitás formái és működése

9.2. Lojalitáskonfliktusok

10. Parentifikáció – a gyerek szülői szerepbe helyezése

10.1. A parentifikáció – ha a fejlődést akadályozza

10.2. A parentifikáció – amikor a fejlődést segíti

11. Trianguláció

11.1. Ha a harmadik nem a nevető

11.2. Problémaelterelés mint trianguláció

12. Jogosultság

12.1. A jogosultság forrásai

12.2. A jogosultság formái és működése

VI. A SEGÍTŐ SZEMÉLYE

1. Önismeret

1.1. Az alap

1.2. A családbiográfiai rekonstrukció

2. A segítő felelőssége

2.1. Az önmagunkról való gondoskodás

VII. MÓDSZEREK, GYAKORLATOK

1. Ahogy problémákat gyártunk

1.1. Az októl az összefüggéshez

1.2. A problémákat kialakító folyamatok

1.3. A problémakonstrukcióknak haszna is lehet

2. A konzultáció gyakorlatának etikai vonatkozásai

3. Általánosan alkalmazott módszerek

3.1. A rendszerszemléletű irányzatokra jellemző eljárások

3.2. Cirkuláris beszélgetésvezetés

4. A konzultáció folyamata

4.1. Az első szakasz: a kapcsolatfelvételtől a szerződéskötésig

4.2. Genogram és családbiográfiai rekonstrukció

5. Konzultációs ülések és egy konzultációs folyamat befejezése

5.1. Záróintervenciók az ülések végén és egy folyamat lezárásakor

6. Módszerek a problémák dekonstrukciójára és az önismeret fejlesztésére

6.1. A dilemmák mobilizáló hatása – a hasítás (splitting) módszere

6.2. Befejezetlen mondatok

6.3. Ugyanazt másképpen – új narratívák

6.4. Externalizálás

6.5. Visszajelző levelek

7. Metaforák, szimbolizáló technikák

7.1. Metaforák, történetek, humor

7.2. Családszobor és -tábla

7.3. Érzelemrészek találkozója

7.4. A „belső konferenciák” – az intrapszichikus dinamika megjelenítése

7.5. Mennyei konferencia

7.6. Elvárások körhintája

7.7. Kiszámíthatatlanság és védettség – láthatatlan segítők

8. Paradox módszerek

8.1. A kontrollálhatatlan kontrollálása

8.2. A tünet nélkülözhetetlenségének, pozitív oldalának érzékeltetése

8.3. A visszatartás

8.4. Az idő visszafordítása

9. Rituálék, rítusrekonstrukció

10. Vallás és család

10.1. Az individuális és a családi istenkép-konstrukciók

10.2. A vallás, a világnézeti meggyőződések befolyása a családban – kérdőív

10.3. Istenképek funkciója a családban – kérdőív

10.4. A vallás befolyása a személyiség fejlődésére és a párkapcsolat minőségére

10.5. A vallás befolyása a párkapcsolatra

11. Ha a konzulens elakad – és ami segíthet

11.1. Az elakadás egy jelzés

11.2. A bevonódás

11.3. A magunkkal hozott láthatatlan kolléga vagy családtag

11.4. Esetmegbeszélés önmagunkkal

11.5. Rendszerszemléletű szupervízió

12. Zárszó

Felhasznált és ajánlott irodalom

Tárgymutató

Névmutató

A könyvet
dr. Balogh Klárának ajánljuk,
akinek e kötet és szerzői is
sokat köszönhetnek.

Előszó:
Egy családkonzultációs kézikönyv családfája

Amikor útjára indul egy családokról szóló könyv, hasznos lehet bemutatni a „családfáját”, hogy az Olvasó közvetlenebb kapcsolatba kerüljön vele és a szerzőkkel.

Könyvünk egyik gyökere mélyre nyúlik vissza. Abból a talajból ered, amelyből az 1980-as években Németországban az első családterápiás képzések kinőttek. Ekkor lelkes oktatók, orvosok és pszichológusok kezdték el meghonosítani az USA-ból hozott ismereteket saját szakmai környezetükben. Hitték, hogy a rendszerszemléletű segítői gyakorlattal valami minőségileg új kezdődhet el. A megszokott, ok-okozati gondolkodástól alaposan eltérő problémaértelmezés jelent meg: a humanista pszichológia emberbe vetett hite, az autopoézis (önfenntartó működésmód) került a középpontba. A figyelem többé nem a zavarokra, a diszfunkciókra és a patológiára irányult, hanem arra, ami működik, illetve az érintettek fejleszthető képességeire. Ezek mozgósítása és támogatása lett a segítő munka feladata és célja.

Ebben az időszakban sajátította el Hézser Gábor – a Betheli Teológiai Főiskola Lelkigondozói Intézetének teológusa és pasztorálpszichológusa – a Weinheimi Családterápiás Intézetben ezt az irányzatot, amelyet azóta gyakorol és oktat.

Könyvünk másik, fiatalabb gyökere magyar földbe nyúlik. Az 1989-es társadalmi változásokat követően lehetőség nyílt arra, hogy több Kárpát-medencei egyetem teológiai karán rendszerszemléletű pasztorálpszichológiai képzések induljanak. Ezek a programok nemcsak az egyénekkel, hanem csoportokkal, többek között családokkal végzett lelkigondozói munkára is felkészítettek. Krasznay Mónika a Debreceni Református Hittudományi Egyetemen a kétezres évek elején vett részt egy ilyen posztgraduális képzésben. Idővel ő és Hézser Gábor elkezdtek közösen dolgozni.

Ezzel egy addig kevésbé elterjedt gyakorlat jelent meg: a páros vezetés a segítő folyamatokban és az oktatásban. Ez a minta a rendszerszemlélet következetes alkalmazásából fakad, hiszen az ember férfi és nő. A párkapcsolatok és a családi működés elakadásainak mindig van férfi- és női arca. Négy szem szükséges ahhoz, hogy az összefüggéseket teljesebben láthassuk. Az ok-okozati, lineáris-kauzális gondolkodásról való áttérés a kölcsönhatásokban történő tájékozódásra kezdetben szokatlan élményt jelenthet, hasonlóan a közösen vezetett konzultáció és lelkigondozás gyakorlatához.

Ma már egyre nyilvánvalóbb, hogy a spirituális dimenzió elválaszthatatlan a rendszerszemléletű terápiák ember- és világképétől. A „honnan jövök – ki vagyok – hová tartok” kérdésköre természetes módon a család-lelkigondozás integráns elemeként jelenik meg. Hézser Gábornak lehetősége nyílt több mint egy évtizeden át részt venni Balogh Klárával, majd később Szükné Streit Mariannával magyar családterapeuták képzésében is. A képződők többsége világi háttérrel érkezett, ezzel együtt hamar megmutatkozott a spirituális dimenzió iránti igény. Ez nem pusztán egyes esetekben vált fontossá, hanem a segítő munkáját megalapozó emberkép teljességéhez is elengedhetetlennek bizonyult.

Könyvünk harmadik, legfiatalabb, de talán legvaskosabb gyökere a Pünkösdi Teológiai Főiskolán 2021-ben indult családkonzulensi képzés, amely a korábbi tapasztalatokra építve rendszerszemléletű pasztorálpszichológiai vonatkozásokat is tartalmaz. Célja egyrészt érzékennyé tenni a hallgatókat arra, hogy a családpszichológiai témákban miként jelenik meg természetes módon a spirituális dimenzió, másrészt a teológiai alapképzettségű konzulensek számára impulzusokat nyújtani a konzultatív család-lelkigondozáshoz. Az elméleti ismereteket, önismeretet és gyakorlati készségeket integráló képzés fogadtatása és tapasztalatai biztatóak, a könyv pedig – más szakirodalom mellett – jegyzetként és a szerzőpáros közös oktatói munkájának alapjaként is szolgál.

Az Olvasó talán meglepődik, hogy a könyv nem foglalkozik patológiával, strukturális, stratégiás vagy transzgenerációs zavarműködésekkel. Ennek oka, hogy a családkonzultáció és a családlelkigondozás nem terápia. Feladata az egyéni, párkapcsolati vagy családi élethelyzetek rendeződésének támogatása az érintettekben meglévő, ám eddig ki nem használt egyéni és családi erőforrások mozgósításával.

A fák élhetnek magányosan is, de úgy tartják, hogy ha társaságban állnak, gyökereik összefonódnak: erősítik, óvják és támogatják egymást. Kívánjuk és reméljük, hogy ez a könyv is ilyen „társasági” lesz, és gazdagító beszélgetést indít el az olvasóban önmagával, emberségével és professzionalitásával.

Hézser Gábor és Krasznay Mónika

Bevezetés: Miről lesz szó könyvünk egyes részeiben?

A lélektani jelenségeket pszicho-szomatikus-szociális-ökonómiai-spirituális összefüggésben értelmező rendszerszemlélet a 20. század közepétől kezdte meg térhódítását a terápia különböző diszciplínáiban. A pszichoterápián belül gyorsan terjedt a családterápia, hamarosan különböző irányzatai alakultak ki, amelyek a családokban fellépő zavarokat más-más szempontból vizsgálták. Érdekes kutatási téma lenne, hogy az egyes irányzatok mennyiben kötöttek geokulturálisan. Például mennyiben függnek össze az amerikai, a német vagy az olasz mentalitással azok a koncepciók, amelyek ott alakultak ki.

A mára részletesen kidolgozott rendszerszemléletű családterápia sarkpontjai:

•a családban észlelt jelenségek, elakadások nem egyetlen okra vezethetők vissza, hanem összefüggések rendszere váltja ki azokat

•a jelenségeket, elakadásokat a család kommunikációjával és interakcióival tartja fenn

•a segítés célja a családtagokban és a családban rejlő erőforrások mobilizálása.

A rendszerszemléleten alapuló családkonzultáció pedig a családterápiás irányzatok egyes elemeit, módszereit alkalmazva olyan zavarműködésekkel foglalkozik, amelyek még nem igényelnek (család)terápiás beavatkozást.

Ugyancsak a rendszerszemlélet értelmében szerepel könyvünkben a spiritualitás dimenziója, amely meghatározottságot ugyanis a pszicho-szomatikus-szociális-ökonomiai kölcsönhatásokon túl szintén figyelembe kell venni. Ezzel a dimenzióval a lelkigondozás foglalkozik, amelynek tehát helyet kell kapnia, ha teljes befolyásoló rendszere felől igyekszünk megközelíteni „a családot”. Könyvünkben a lelkigondozáson belül is a pasztorálpszichológiai lelkigondozásra koncentrálunk, amelyre alapozva bevezetjük a konzultatív család-lelkigondozás fogalmát. Mivel ez elméletében és metodikájában a családkonzultáció/családterápia irányzatainak teológiai, pasztorálpszichológiai reflexióján alapszik, a könyvben a családkonzultáció elméletét, gyakorlatát ismertetve egyes fejezetekhez „Pasztorálpszichológiai meggondolások” címen rövid impulzusokat, teológiai reflexiókat nyújtunk.

A következő megközelítést választva nyújtunk első betekintést ebbe az érdekfeszítő világba:

Az I. részben rövid pillantást vetünk a család kultúrtörténetére. Ezután (II.) meghatározzuk a lelkigondozás, a pasztorálpszichológia, a konzultatív család-lelkigondozás, a konzultáció és a pszichoterápia fogalmát. A III. részben a rendszerszemlélettel és a kommunikációval foglalkozunk, amelyekre a IV. részben tárgyalandó terápiás irányzatok alapoznak. Ezek nyújtják a családkonzultációhoz és a konzultatív család-lelkigondozáshoz az elméleti és gyakorlati alapokat. Valamennyi mai terápiás formára nem térhetünk ki. Négy különböző irányzatot ismertetünk: 1) a nemzedékeken át ható befolyásokra koncentráló, közvetlenül a pszichoanalízisből kialakult ún. többgenerációs (transzgenerációs) szemléletet, 2) a család működésének struktúrájára és stratégiájára koncentráló irányzatokat, 3) a humanista pszichológiához tartozó koncepciót. Végül 4) a narratív és megoldásközpontú irányzattal zárjuk a sort.

Egy következő (V.) rész a család működését ismerteti, majd (VI.) azokat a személyes adottságokat és kompetenciákat mutatjuk be, amelyekre a családdal dolgozó szakembernek szüksége van. Végül egy külön (VII.) részben a családkonzultációnál alkalmazható gyakorlati elemekkel ismerkedünk meg.

A kötetben található QR-kódok, illetve linkek vezetnek el a Családkonzultáció a pasztorálpszichológia szemszögéből című, mintegy 40 oldalas íráshoz, amely részletesebben kifejti az egyes témákhoz kapcsolódó teológiai és lelkigondozói szempontokat és megfontolandó gondolatokat.

I.
KULTÚRTÖRTÉNETI BEVEZETÉS – A CSALÁD MÚLTJA, JELENE, JÖVŐJE

1. A család zsidó–keresztény gyökerei

A család családfájának szerteágazó bibliai és egyháztörténeti gyökerei nyíltan vagy burkoltan ma is meghatározó befolyással rendelkeznek. De a szakembernek fontos tisztában lennie azzal, hogy „a család ma általánosan ismert intézménye csak nagyon nehezen, legfeljebb közvetve alapozható meg a Bibliából. Az Ószövetség korabeli Izrael kizárólag férfi vonalon alapuló (patrilineáris) törzsi hagyománya, majd az Újszövetségben megjelenő zsidó és hellén, továbbá a kultúrkörünkben ma általános családfogalom közötti formai, strukturális különbségek túl nagyok ahhoz, hogy ma akár az egyik, akár a másik szerint tájékozódjunk. Ami ma is orientációul szolgálhat, az az emberi kapcsolatok alapjaira vonatkozik. Ennek szem előtt tartásával vetünk néhány pillantást a „bibliai családtörténetre”.

1.1. Az Ószövetség kora

A „család” az Ószövetség korában a törzsi közösség, a nomád nagycsalád létformáját jelölte. Ennek néhány jellemzője:1

•A patriarkális nagycsalád magában foglalta a családtagokon túlmenően a szolgákat is.

•A nemek közötti kapcsolatra és szereposztásra nézve a férfi kevésbé törődött a házon belüli dolgokkal, ő elsősorban a helyi közösség ügyeivel foglalkozott. A háztartást vezető asszony a gazdasági ügyeket önállóan intézte, irányította a mezőgazdaságot, földeket vásárolt és adott el, a terményekkel kereskedett. A nők társadalmi helyzetére jellemző, hogy szabad bejárásuk volt a nyilvános törvénykezésekre.

•A házasság alapja nem a szerelmi kapcsolat, hanem a létfenntartáshoz szükséges együttműködésre való képesség volt.2

•A gyermekek helyzete részben az apa kegyeitől függött, továbbá meghatározta az is, hogy anyjuk a többi feleséghez viszonyítva mennyire volt privilegizált.3 – A fiú az agrárcsalád termelőkapacitását növelte. Az elsőszülött, aki az örökös volt, a testvéreivel szemben elsőbbséget élvezett. Ha a családfőnek nincs fia, megjelenik a mai béranyaság ősformája.4

•A lányok másodrendűek,5 de fontos szerepük, hogy a házasságukkal erősítsék családjuk társadalmi pozícióját és gazdasági erejét. Ez volt a párválasztás alapvető szempontja.

•Az idősek ellátását, a szociális gondoskodást Izraelben szigorú törvények szabályozták. Ezzel különbözött a helyzetük más nomád népekhez képest, ahol az öreget kitaszították a közösségből.

1.2. Az Újszövetség kora

A Kr. u. 2. század végére kialakult Újszövetség szövegén érzékelhető a hellenizmus és a Római Birodalom szociokulturális befolyása, illetve az attól való elhatárolódás. A patriarchátus dominanciája változatlanul megmaradt.

Jézusnál a biológiai család, a rokonság nem releváns társadalmi tényező.6 Helyét tanítványai, követői, az „egy asztalnál ülők” közössége foglalja el, akik „elhagyják apjukat és anyjukat”. Azzal, hogy a családi kereteken túli közösséget állítja az élet középpontjába, messze túlmutat azon a mai anya, apa és gyerek(ek) alkotta formán, amit nukleáris családnak nevezünk.

A gyerekek Jézusnál nem a család összefüggésében kapnak kiemelt jelentőséget, hanem – mai kifejezéssel élve – az ősbizalom, az Istenbe vetett hit természetükből adódó megtestesítői.

Pál apostol még életében számol Jézus visszatérésével, ami a földi létforma bevégződését is jelentené. Ezért nem ajánlja sem a házasságot, sem a családalapítást. Innen ered, hogy a hajadon létet, illetve a nőtlenséget és a gyermektelenséget, a „szingli lét” ősformájának ideálját a kereszténység később is tiszteletre méltónak tartja.

A Biblia a történeteiben nem a tökéletes család képét jeleníti meg, hanem a családok életét, szenvedését, elbizonytalanodását és reménységét mutatja be. Ezzel egy olyan etikához vezet, amely elfogadja a krízisek, a konfliktusos kapcsolatok realitását, és nem képviseli a problémamentesség irreális ideálját. A generációkon belül és azok között a kapcsolatok alapját a törődésben, szeretetteljességben, hűségre törekvésben, tiszteletben, felelősséget vállalásban definiálja. Mind a mai hagyományos, mind az újonnan kialakuló családformák egy ilyen biblikus etika felől közelítendők meg, amely a szeretet és tisztelet értékeit helyezi előtérbe egy rideg, formális szabályrendszerrel szemben. Egy ilyen etika értelmében az ember szabadsága jelenti mind a lehetőségekkel való élést, mind a lehetőségek határainak elfogadását.

1.3. A korai keresztény szemlélet fő jellemzői

A korai egyházi szemléletben a házasság és a család célja a gyermekek nemzése és felnevelése volt. A vallás gyakorlása szempontjából viszont már a 3–4. századtól előnyösebbnek tartják a cölibátust, a nőtlenséget és a szüzességet.7

Az egyházi házasságkötést a 9. századtól szorgalmazták, általános gyakorlattá azonban csak a 12. században vált. Ekkor jelenik meg Európában az ún. konszenzus elv: a házasságkötéshez szükséges mindkét fél egyetértése. A nők ezzel függetlenebbek lettek szüleik akaratától, de elvárásként megmaradt a társadalmi és földrajzi környezeten belüli párválasztás.

1.4. A reformáció kora

A reformáció kimagasló személyiségei, Luther és Kálvin megházasodtak. Így személyesen is érintettek a házassággal és a családdal kapcsolatos teológiai állásfoglalásaikban.

1.4.1. Luther

Luther a házasságot fenomenológiailag nem szentségnek, hanem „világi dolognak” ítélte, ami az állam, és nem az egyház ügye. Az egyházi esküvő számára nem szentségi cselekmény volt, hanem olyan istentisztelet, amelynek célja a korábban jogilag megkötött házasság megáldása.

Mivel férfi és nő között a keresztség alapvető lelki-testvéri közösséget hoz létre, ezért megengedhetetlennek tekintette a nemek között az alá- vagy fölérendeltséget!8

A német reformátor szerint a nők szülési fájdalmai nem „Éva paradicsomi bűnéért” való büntetés, hanem „Isten teremtő munkájában való részt vállalás”. Ezt Luther a leányanyákra is vonatkoztatta. A gyermek Isten Teremtésének része, ezért nem lehet a szülői hatalomnak és erőszaknak kiszolgáltatottja.9 A szülők feladata a gyermeket önállóságra, felelősségteljes felnőttségre nevelni, ami lehetővé teszi a leválást. A felnőtt gyermekek feladata viszont az idős szülőkről való gondoskodás.

1.4.2. Svájci reformátorok – Kálvin, Zwingli

Kálvin és Zwingli megszüntette a papi nőtlenséget, a cölibátust. A családot a keresztény életvitel központjaként értelmezték, amivel felértékelődött a házasság is. Kálvin ugyan a férfit a nő fejének nevezte, de megkövetelte, hogy a házastársak egymásról kölcsönösen gondoskodjanak. Hangsúlyozta, hogy a Bibliában a nők is fontos szerepeket kapnak. Istenre vonatkozóan gyakran használja a dajka kifejezést, ami a nők istenképűségére mutat rá.

A reformáció hatására ma is mérvadó etikai szabályozások jelentek meg: a házastársaknak egymásnak segítséget kell nyújtaniuk. A házastárssal szemben a testi fenyítés elítélendő, előbb vallási, majd profán vonatkozásban is. Megjelenik a szeretet mint a kapcsolat fontos része. Ez a szerelmi házassághoz vezető út kezdete.10

Az egyház szexualitáshoz való kapcsolata oldottabbá válik (Luther például nem tartotta helyénvalónak a zárdákat, a korábbi apácák férjhez mehettek, és ő maga is egy „kiugrott” apácát vett feleségül), erősebben elítélték viszont a házasságon kívüli szexualitást.

A katolikus egyház a házasságot 1139-ben nyilvánította hetedikként szentségnek, amit 1547-ben, a reformáció felfogásával szemben emeltek dogmává.

2. A család társadalmi funkciójának változásai

2.1. A család minden kultúrában és társadalomban jelen van – különböző formában

A család egyetemes, minden társadalomban és kultúrában létező intézmény.11 Az emberiség túlélését szolgáló kapcsolatrendszer, amely kölcsönhatásban áll a természeti, társadalmi, kulturális környezettel. Feladatai, mérete, határainak átjárhatósága, a benne élők hierarchiája a történelem során folyamatosan alakul.

A ma nukleáris családnak nevezett forma (anya, apa, gyermekeik) biológiai meghatározottságként mindig létezett, de szerepe, funkciója más volt például a hordákban, törzsekben és más a falusi, városi közösségekben.

A család feladata a benne élőknek állandóságot, kiszámíthatóságot biztosítani, illetve a család és a családtagok fejlődését, személyiségük stabilizálódását lehetővé tenni. A család további feladatai: reprodukció (végső soron maga a fajfenntartás); megélhetés megteremtése; a családtagok érzelmi, anyagi, spirituális, rekreációs szükségleteinek kielégítése; a nemek és a generációk közötti viszony szabályozása; intimitás nyújtása, szexualitás kielégítése; értékrend hagyományozása, szocializáció, a társadalomba való beilleszkedés, a háztartás megszervezése. A feladatok súlypontja és megvalósítása a történelmi korokkal változik.

2.2. Család a premodern társadalmakban

A premodern társadalmakban a család termelési egység volt. Minden családtagnak megvolt a feladata, hagyományos szerepe, de ezek határai átjárhatók voltak. A megélhetés alapját a családtagok együttműködése nyújtotta. A munkaközösséget alkotó nagycsalád biztosította az idősek, betegek ellátását és gondozását.

A gyakran „kis cselédnek” nevezett gyerekek a felnőtteket megfigyelő minta utáni tanulással nevelődtek. Korán bevonták őket a házi- és mezei munkába és gyakran cselédnek adták őket. A jobbmódúak házitanítókat fogadtak a gyerekeik mellé. A házitanítók, a cselédek stb. hozzátartoztak a gazda házanépéhez, azaz a „családjához”. A házasságkötést a szülők irányították, elsődleges célja a birtok gyarapítása vagy szociális előnyök szerzése. A család szociális kontrolljáról a helyi közösség hagyománya és szabályrendszere gondoskodott.

A magas halandóságot magas termékenységgel kellett kompenzálni. A gyakori gyermekhalál, megözvegyülés, árvaság miatt a szülők és gyerekek között a kötődés kevésbé volt erős, mint napjainkban. Erős kötődést és megtartó erőt jelentett viszont a rokonság, a szociokulturális közösség.

2.3. A polgári család

A polgári család a 18. század közepétől, majd különösen a 19. végétől kezdett az ipari társadalomban elterjedni. A munkahely és az otthon ekkor térben és időben különválik, a férfi lesz a családfenntartó, a háztartásbeli nő eltartója. A családot a munka már kevésbé kapcsolja össze, mint a korábbi agrártársadalomban, és jelentősen csökken az együtt töltött idő is. A család határai beszűkülnek. A polgári törvények a „my home is my castle” elvet biztosítják. A korábbinál sokkal nagyobb szerepet kap az érzelem, a szerelem. A meghosszabbodó párkapcsolatokban nő az intimitásigény. Az átlagéletkor kitolódik, ezért kevesebb gyereknek kell születnie. A kötődés a szülők és a – kevesebb – gyermek között intenzívebbé válik. A „kis cselédből” mindinkább a család presztízsének hordozója lesz, akit félteni kell, és sikeres emberré nevelni. Ezzel élesen elkülönül egymástól a szülői és gyermeki alrendszer. A család a gyerekek primerszocializációjában még fontos szerepet tölt be, viszont a kötelezővé váló közoktatással csökken a család általános tanítási funkciója. A lányok kötelező alapfokú iskolai oktatása később lehetővé teszi felsőfokú képzésüket is. Minél inkább állást vállalhatnak a nők is, annál inkább destabilizálódik a patriarchális családi rend. A család addigi feladatainak egy jelentős részét már a közigazgatási és szociális intézmények töltik be, a betegek ápolását például mindinkább a kórházak biztosítják. Az idősgondozás, a halálig kísérés is lassan kiszorul a családból, és intézményi feladattá válik.

A tanulási idő vége a felnőttkor kezdetét, a munkába állást, a családalapítást jelenti. A korszakra jellemző, kiszámítható életpályamodell alakul ki: a munkahelyi kötődés egész életre szól, amelyhez az életkorral járó előrehaladás is hozzátartozik.

A gazdasági, tudományos és társadalmi fejlődés egyrészt tehermentesíti a családot, másrészt mind több közösségi funkciótól fosztja meg. A nukleáris családforma kezd dominálni. Az érzelmeknek mind nagyobb jelentőséget tulajdonít a társadalom, ami a lélektan tudományos fejlődéséhez vezet.

2.4. A család a posztmodern, posztindusztriális társadalomban

A posztmodern, posztindusztriális társadalmakban, majd az informatikai forradalom következményeként a család szerepe, funkciója újabb változásokon megy át. Már egyre kevésbé a foglalkozás adja meg a személyes és családi identitást, mint korábban (amikor a „Kovács család” – azt is jelentette, hogy tagjai a kovácsmesterségből éltek). A nők tömeges munkába állásával kialakul a kétkeresős családmodell, a házastársak kevesebb időt töltenek egymással, lassan változni kezd az otthoni munkamegosztás is: az apák szerepet kapnak a gyermekek nevelésében, gondozásában és a háztartási munkákban. A gyerekek többnyire oktatási intézményekben nevelkednek, a média, az internet és a kortárscsoportok egyre jelentősebb szerepet kapnak a szocializációjukban. A rokoni kapcsolatok fellazulnak, mivel a gyakoribbá váló munkahely-változtatáshoz sokszor lakóhely-változtatás kapcsolódik. Megjelenik az ún. társadalmi mobilitás – azaz könnyebben változik az egyén vagy a család társadalmi helyzete. Csökken a születések száma, a meddő vagy gyermeket nem vállaló párok száma nő. A család reprodukciós feladata már nem áll első helyen.

A globalizálódó gazdaság következtében különböző kultúrák, ideológiák, értékrendek találkoznak. A tradicionális közösségben, csoportban kialakult hiedelem- és hitrendszert ún. patchwork hitek váltják fel. Előnyük, hogy segítik új környezetben is a geokulturális alkalmazkodást, hátrányuk, hogy nem nyújtanak az egyén, a család számára olyan stabil támaszt, mint a korábbi, hagyományon alapuló zárt identitásrendszerek.

A születéskor várható élettartam megnő, egyúttal meghosszabbodik a szülő-gyermek kapcsolat ideje is. Kitolódik a tanulási idő vége, a munkába állás, a családalapítás kezdete, és így a klasszikus életciklusok intervalluma újrarendeződik. A hosszú élettartam következtében potenciálisan megnő a házasságban együtt leélhető idő. Ezzel új párkapcsolati feladatok, szerepek és konfliktusok is megjelennek.

A család csak akkor működik kielégítően, ha képes szociális környezetével konstruktív, interaktív kapcsolatot kialakítani és fenntartani. Ennek az alapvető emberi igénynek a teljesülését a jelenlegi gyökeres változások jelentősen megnehezítik. Kutatások a családforma radikális csökkenését és az ún. egyszemélyes közösségek térhódítását konstatálják.12

Az ehhez kapcsolódó alapkérdés: maga a család, a primer közösség van válságban, vagy a családról alkotott hiedelmünk?

Ez a közösségforma évezredek óta azzal biztosítja az emberi faj fennmaradását, hogy képes alkalmazkodni a túlélés változó feltételeihez és lehetőségeihez. Addig marad fenn, amíg ezt szolgálni tudja. Sok korábbi funkcióját elveszítette ugyan a család, de az egyén érzelmi kötelék iránti igénye megmaradt. A nukleáris családformában azonban túlterhelődött.

2.5. Az „idők változnak, és mi változunk velük” – prognózisok a családról

A család létformájában a jövőben várhatóan olyan formációk fognak elterjedni, mint például a válás és újraházasodás után megalakuló ún. mozaikcsaládok, megjelennek az „online nagyszülők”, továbbá az internet által fenntartható és működtetett házastársi, rokoni, közösségi kapcsolatok. Egyidejűleg jelentősen fokozódik a családi gyökerek és kapcsolatok felkutatása iránti igény, például a közösségi média segítségével.

Elgondolkodtató prognózisra jutottak a Zürichi Egyetem szociológusai a család jövőjét vizsgálva Svájcban:13

•A párkapcsolat értéke nem fog csökkenni, de a különböző formák (házasság, élettársi viszony, living-apart-together14) egyre egyenrangúbbá válnak.

•Jelentősen növekedni fog a nukleáris családok aránya.

•Az azonos neműek párkapcsolatának társadalmi elfogadottsága már nem lesz kérdéses, ezekben a hűség, a kapcsolati magatartás valószínűsíthetően hasonló lesz, mint a heteroszexuális kapcsolatokban.

•A „boldog családi lét” iránti vágy megmarad, viszont a gyermekvállalás a korábbinál kevésbé lesz természetes, a gyermektelenség szociálisan még elfogadottabbá válik. A párok egyrészt kevesebb gyermeket fognak vállalni, másrészt a szülővé válás ideje is ki fog tolódni.

•Az intim kapcsolatok továbbra is a párra és a családra koncentrálódnak, de az önmagát mindinkább racionálisan értelmező társadalomban a „szerelmi házasság” és a „családi boldogság” romantikus elképzelése halványulni fog.

•A válások száma magas marad, így tovább nő az egyszülős és a patchwork családok száma, várhatóan ez lesz az általánosan jellemző, domináns családforma.

•Az egyre jobban elöregedő társadalomban a fiatalok és a fiatalok családjai szociális kisebbséggé fognak válni, érdekeik szociálpolitikailag és strukturálisan háttérbe kerülhetnek az idősek igényeivel szemben.

•A testvérek, nagybácsik és nagynénik száma csökkenni fog, de az élettartam várható növekedése miatt a generációk közös életideje meghosszabbodik.

•Továbbra is feszültség jelentkezik majd a hivatás és a magánélet összeegyeztetésénél. Ezt a gondozásra szoruló aggastyán szülők ellátása tovább fokozza majd.

•A nagyszülőség felértékelődik, mivel a hosszabb élettartam miatt hosszabb ideig, életerősen állnak az unokák rendelkezésére. A nagyszülők száma az elvált és újraalapított családoknál a jövőben meghaladhatja az unokákét. A dédszülők arányszámának növekedése négygenerációs családforma elterjedéséhez vezet. A nagy- és dédszülők a családi kapcsolatokat a teljes felelősség vállalásának kényszere nélkül ápolhatják.

•A család értéke nem fog feltétlenül csökkenni, de a meghosszabbodó élettartam miatt az az idő, amíg gyerekek vannak a családban, az üres fészek időszakkal szemben sokkal rövidebb lesz.

•Az élettartam növekedése generációs, a migráció pedig a jövőben szociokulturális ellentétekhez vezethet. A családok egyéni és össztársadalmi értékrendje ezeknek a befolyásoknak megfelelően fog változni.

•Elbizonytalanító társadalmi helyzetben várható a konzervatív családi értékrend erősödése. Ennek következtében egyre többen fognak új vallási mozgalmakhoz vagy az ún. posztmodern hagyománygondozáshoz csatlakozni. Erre a trendre utal már ma az anyaság értékéről és az apaság felértékeléséről folyó széleskörű diskurzus.

•Várható, főleg urbánus környezetben, hogy növekszik a családorientáltak és a nem-család-orientáltak közötti polarizáció és feszültség.

•Néhány családi eseménynél hangsúlyeltolódás várható, például az esküvőt már nem családi, hanem baráti körben ünneplik.

A felmérés végkövetkeztetése, hogy a párok és a családok a jelenleginél gyakrabban fognak életciklusonként változó kapcsolati formákban élni. Ezért a kutatások szerint az olyan szociál- és családpolitikai nézetek és intézkedések, amelyek a családot állandósult struktúraként kezelik, eleve kétségesek.

II.
LELKIGONDOZÁS, PSZICHOTERÁPIA, KONZULTÁCIÓ, KONZULTATÍV LELKIGONDOZÁS

Amint arra a Bevezetőben utaltunk, a rendszerszemlélet értelmében a családokkal való munka esetén a spiritualitás dimenzióját is figyelembe kell venni, amit pasztorálpszichológiai alapokon a konzultatív család-lelkigondozás munkaterületéhez sorolunk.

A következőkben rövid áttekintést nyújtunk a lelkigondozás, a pasztorálpszichológia, a pszichoterápia és a konzultatív család-lelkigondozás fogalmairól és egymáshoz való viszonyukról.

1. Megkülönböztetve – de szét nem választva

1.1. Lelkigondozás

A lelki segítés legkorábbi formája. Az élet értelmének keresésébe, problémák, krízisek kezelésébe bevonja a vallás, a spiritualitás transzcendens nézőpontját.

A lelkigondozás (és a pasztorálpszichológiai lelkigondozás) alapvető küldetése a teremtett, a bűn és megváltottság ambivalenciájában létező (ún. „fragmentális” – l. bővebben a következő alfejezetben) embert érintő kérdéseknek a keresztény hit dimenziójában való vizsgálata és értelmezése; ezek alapján a szenvedés csökkentése, a megváltoztathatatlannal való együttélés segítése, végső soron az Isten-ember kapcsolat ápolása. Ezáltal pedig az embernek az embertársával, valamint az önmagával való kapcsolatának erősítése. Tájékozódásuk alapját Boisen nyomán úgy fogalmazhatjuk meg, hogy minden életkérdés mögött egy spirituális kérdés rejlik,15 és minden spirituális kérdés életkérdésekhez kötődik. Formáit tekintve megkülönböztethetünk egyéni és csoportos, illetve speciális munkaterületekre vonatkozó lelkigondozást: pl. iskolai, kórházi, fegyveres testületeknél vagy börtönben végzett lelkigondozást stb. A lelkigondozás lehet egy hosszabb folyamat, és lehet „punktuális”, egy-egy beszélgetésre korlátozódó segítség, lehet tervezett-szervezett, és lehet amolyan spontán alakuló, „mindennapi lelkigondozás” is.

A lelkigondozásról, a pszichoterápiához való kapcsolatáról számtalan tanulmány született.16 Ezekben a lelkigondozás egyes munkaterületeinek megfelelő definíciókkal találkozunk. Egyetlen, általánosan érvényesnek tekinthető meghatározás – akárcsak a pszichoterápiá(k)nál – nincs. Ennek oka az ember pszichikai, pszichoszomatikus és spirituális problémáinak sokrétűsége, amihez a segítés formájának alkalmazkodnia kell. Teljes elhatárolás sem lehetséges, a gyakorlatban mindig lesznek átfedések: a lelkigondozásnak lehet terápiás mellékhatása és fordítva. Itt is a „megkülönböztetés, és nem a mesterkélt szétválasztás” elve érvényesül.17 A lényegi különbség mégis tetten érhető a lelkigondozás, a pasztorálpszichológiai lelkigondozás és a humán segítő tudományok emberképében és az abból következőkben: az előbbiek emberképe az Isten által teremtett ember, az utóbbi tudományterületek esetén az Isten léte, teremtői munkájának kérdése illetékességi körükön kívül esik. (A vallástudományok, mint pl. a valláspszichológia, a tudományok eszközeivel, módszereivel ugyan vizsgálnak vallási jelenségeket, élményeket, leíró módban, de a hittudományoktól eltérően a hit tételeit nem kezelik axiómaként.) Az Isten léte, az ember általa való teremtettségének hite pedig alapvetően határozza meg és befolyásolja a lelkigondozói munka irányultságát, célját.

Ami közös, az a segítő elkötelezettség. Életkorukat illetően viszont a különbség hatalmas. A keresztény lelkigondozás több mint két évezredes múltra tekint vissza, a pszichoterápiák a múlt században nőttek fel, a legfiatalabbaknak a professzionális tanácsadás formái tekinthetők.

Közöttük nem minőségi különbségekről van szó. Nem versengésről, hogy melyik „a jobb”. A pszichoterápiának, a lelkigondozásnak, a konzultációnak különböző feladata van. A három ágazat nem egymás konkurense, hanem kiegészítője. Az együttműködés hiánya a rászorulók kárára van.18 Ezért a kooperáció nem opció, hanem etikai és tudományos, szakmai követelmény kellene, hogy legyen. Ha az együttműködés nem alakul ki, annak nem esszenciális, hanem emberi, kapcsolati oka van.

1.2. Pasztorálpszichológia

A pasztorálpszichológia a gyakorlati teológiának a kommunikatív kapcsolatokkal és interakciókkal foglalkozó tudományága. A múlt század elején útjára induló tudományág a lelkigondozáshoz kapcsolódott, érdekeltsége mára kiterjed a teljes gyülekezeti, diakóniai és egyházi gyakorlatra, azokat a kommunikációs és kapcsolati struktúrák és folyamatok aspektusából vizsgálja.

A pasztorálpszichológia összeveti az emberről szóló bibliai kijelentéseket feldolgozó teológiai antropológia felismeréseit a humán tudományok aktuális nézeteivel. Ebben az értelemben a pasztorálpszichológia tágabb problématudatot alakít ki mind a teológiai, mind a pszichológiai tájékozódásban. Problématudat nélkül az ember könnyen megszokásból cselekszik, anélkül hogy elgondolkodnék egyes értelmezések realitásáról vagy relativitásáról.

A pasztorálpszichológiában elterjedt ún. „fragmentális emberkép” jellemzői.19

•Az ember Isten „képére és hasonlatosságára” teremtett lény.

•Ez elidegeníthetetlen méltóságának alapja – és a lelkigondozás ezt gondozza.

•Isten az élet, és nem az egészség garanciája – az élet több, mint egészség.

•Az élet, az egészség „ajándék”, csak részben befolyásolható.

•Az élet, az egészség fragmentum.

•A szenvedés az élet része.

A földi lét tökéletlenségében, határaiban és töredékességében, azaz fragmentalitásában is felismerhető már az ígéretes, eszkatológikus lét teljessége és gyönyörűsége. Ahogy a világhírű szobor, a milói Vénusz torzójában is felismerhető a teljes ember töretlen szépsége.

A pasztorálpszichológia tudományos helymeghatározása szerint az interdiszciplináris (helyesebben multidiszciplináris) tudományok és az alkalmazott tudományok csoportjába tartozik. Teológiai vonatkozásait tekintve ökumenikus: a pszichológiai irányzatok, pszichoterápiák elméletét és módszereit, gyakorlatát minden egyház, felekezet a maga teológiája szerint reflektálja és integrálja. A pasztorálpszichológia egyik központi feladata az ezredforduló után is a lelkigondozás elméleti és gyakorlati megalapozása és az aktuális igényeknek megfelelő fejlesztése.

A megváltozott életkörülmények között élő, „posztmodern” embert és spirituális igényeit csak a globális gazdasági, ökológiai és szociális kihívások metszéspontjában lehet értelmezni és megérteni. A pasztorálpszichológia feladata az is, hogy ezeket a széttagolhatatlan összefüggéseket egyrészt a teológia, az egyházi gyakorlat, a lelkigondozás számára érzékelhetővé tegye, másrészt az erre vonatkozó teológiai koncepciókat a világ és a tudomány számára közvetítse.

1.3. Konzultatív család-lelkigondozás

A kifejezést a terápiás lelkigondozás mintájára vezettük be. A konzultatív család-lelkigondozás megnevezést arra a lelkigondozásra alkalmazzuk, amely koncepciójában pasztorálpszichológiailag megalapozott, és gyakorlatába integrálja a humanista pszichológiához és pszichoterápiákhoz kapcsolható családkonzultáció metodikáját.

1.4. Konzultáció

Itt sem alakult ki egyetlen, általánosan elfogadott definíció.20 A meghatározások a feladatkörnek megfelelően egymástól eltérőek. Abban egyetértenek, hogy a tanácsadásnak is nevezett konzultáció célja és módszere nem „tanácsok adása”, az legfeljebb egy marginális jelensége. Azért sem, mert egyértelmű etikai követelmény minden koncepciónál a kliensek önrendelkezési jogának feltétlen tiszteletben tartása. Ezért a konzultáció a személyes problémamegoldó kompetencia fejlesztésére törekszik, a kliens saját erőforrásainak optimálisabb kihasználására (ún. forrásorientáció) és a (további) zavarok megelőzésére (prevenció). Tehát a mai gyakorlat már nem a hiányosságokra és zavarokra koncentrál (deficitorientáció).

A lelkigondozónak, pasztorálpszichológiai és család-lelkigondozónak egyaránt, hasonlóan a konzulenshez, fel kell ismernie kompetenciája határait, azokat az eseteket, amelyeket más szakemberhez, különösen pszichoterapeutához, pszichiáterhez kell delegálnia. A tájékozódásuk alapja lehet az ún. hatfokú modell,21 amelynek első és második szintjére sorolhatók a konzultáció és lelkigondozás kliensei:

1.Aki a problémáit képes áttekinteni és követhetően leírni, lát reális választási lehetőségeket, de azok alkalmazásában bizonytalan. Aki mérlegelni akar döntési lehetőségeket és azok következményeit, hogy a számára legkedvezőbbet meg tudja találni. Röviden: aki „normális emberi problémákkal” bajlódik.

2.Akinek segítségre van szüksége ahhoz, hogy problémája sokrétűségét áttekintse, megértse és értelmezni tudja. Aki nem tudja differenciálni az elérhető célokat. A konzultáció az ezekben való eligazodást, reális célok megtalálását és a szükséges döntések kialakulását segíti.

1.5. Pszichoterápia

A pszichoterápia a pszichikai és a pszichés eredetű testi zavarok pszichológiai eszközökkel való kezelését jelenti. Ebben esetenként helyet kaphatnak a testre irányuló eljárások is. Feladata: a csökkent vagy veszélyeztetett teljesítőképesség, a pszichikai és pszichoszomatikus sértetlenség, tünetmentesség helyreállítása. A cél: állapotjavulás, gyógyulás vagy tünetmentesség elérése, viselkedészavarok korrekciója.22 A gyógyító foglalkozások közé tartozik, és rá is azok jogi és etikai követelményei vonatkoznak.

A pszichoterápia hatáskörébe tartoznak a már említett hatfokú modell 3–6. szintjei, az alábbiak szerint:

3.Olyan belső konfliktus, amely súlyos válsághoz vezet, és korábbi feldolgozatlan traumákat éleszt fel. A terápia feladata: a klienst ezek előnyösebb kezelésében, vagy ha lehetséges, feldolgozásában segíteni.

4.Irreális elvárások vagy problémaszemlélet. Az a kliens, aki erősen szorongó, visszahúzódó, viszonylag jelentéktelen helyzetekben is pánikkal reagál. Akinek zavarainál a kora gyerekkorra visszautaló gyökerek ismerhetők fel.

5.Nyilvánvaló pszichés zavarok. Ha a kliens például nem képes a cselekedeteit összehangolni, racionálisan irányítani, a mindennapi élet valóságától egyre távolodik.

6.Minden szenvedélybeteg. A konzulens, lelkigondozó feladata a fenti eseteknél a klienst pszichoterápiás vagy pszichiátriai kezelésre eljuttatni.

A következőkben megismerkedünk a családkonzultáció alapját képező, de a pasztorálpszichológiai lelkigondozásban is meghatározó és megkerülhetetlen szemlélettel, a rendszerszemlélettel.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon: (1) 466-9896, (1) 386-0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadókés Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Naszádi Krisztina

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítóterv: Lente István

Könyvterv: Lente István

Elektronikus változat:
Ambrose Montanus & Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Proza Libre – SIL Open Font License