Takács Zsuzsa

Átkelés a Szuezi-csatornán

Beszélgetések Wirth Imrével
– részlet –

A kiadás alapja a Petőfi Irodalmi Múzeum Médiatára részére készült életműinterjú szerkesztett változata.

A kötet fényképei – ahol másképpen nem jelezzük – Takács Zsuzsa tulajdonában vannak.

© Takács Zsuzsa, 2024
© Wirth Imre, 2024

„Oda is írtam büszke, gömbölyű betűkkel, hogy: Takács Zsuzsi”

2019. május 9-én vettem fel az első beszélgetést Takács Zsuzsa lakásán, amit azóta még tizenhét hangfelvétel követett, többnyire egy-két óra hosszúságúak, a délutánok évszakokkal változó fényviszonyai és a pandémia meg-megakasztó ritmusára, amit az 59-es villamos megbízhatóan ismétlődő csörömpölése tagolt lélegzetvételnyi szünetekre. Szükségem volt a lélegzetvételre és a szünetre is, hiszen nemcsak én kérdeztem, hanem idővel megéreztem a felém irányuló figyelmet is, amire oly gyakran méltatlannak éreztem magam.

Három év labirintusa az a tizenhét hangfelvétel, amit a PIM Médiatára‍1 őriz – ebből az alkonyi bolyongásból hozunk most felszínre szerkesztett, továbbgondolt részleteket.

Egy-egy beszélgetésünk során gyakran érzem úgy, hogy meg kell megmagyaráznom, miért írok. Tisztáznom kell azt is, hogy a szövegeimben ki beszél. Tudom, hogy vannak költők, akik több személyben léteznek, különböző figurákat szólaltatnak meg, akik mind az ő szerzői énjeik. A legismertebb közöttük a portugál Fernando Pessoa, akinek az egyik, sajnos a számomra nem is a legizgalmasabb, teljes kötetnyi „bukolikus” énjét én fordítottam magyarra. A leginkább rávalló, modern ópiumszívó néhány önazonos verse azonban szintén nekem jutott. Szerencsémre én nem vagyok narkomán, bár a több személyben való létezés mámora nem idegen tőlem. Kezdem tehát rögtön a Pilinszky-bevezetővel, amelyet a Költők egymás közt című antológiában szereplő verseim elé írt, látnoki és elismerő bevezető volt, mégsem örültem neki.‍2 „Két dolgot emelnék ki – írja Pilinszky –, hangjának tisztaságát és egyfajta tétovaságát, mely azonban sose hagyja eltéríteni magát.” Úgy hittem, hogy nem tétován, hanem épp élesen fogalmazok. Szerettem volna, ha verseimben ráismer a hatásra, amit ő gyakorolt rám, ám ilyesmiről szó sem esett. De hadd tegyem hozzá azonnal a szívemnek és hiúságomnak annyira jóleső sakkjátszmahasonlatot is: „Minden igaz költészet kívülről megragadhatatlan, egyszeri sakkjátszma, mit csak utóbb értékelhetünk. Ami bizonyosat a nyitás után mondhatunk, hogy a játszma valódi […] egy valódi költészet széles és gazdag kombinációit rejti magában.” Nem sokkal azután, hogy megkaptam a bevezető szövegét, Weöres Sándor üzent, hogy verseim ismeretében szívesen bemutatna az olvasóknak, ahogyan Oravecz Imrét és Beney Zsuzsát is bemutatta az antológiában. Elbizonytalanodtam egy pillanatra, hiszen Weöres a legnagyobbak egyike, ráadásul híres átváltozóművész, de azonnal el is hessegettem a gondolatot. Most megilletődve olvasom, hogy Pilinszky mennyire világosan látott engem.

A „bukolikus” én tisztaságában és tétovaságában – ha már ez a csoda megtörtént, hogy Pilinszky mutatta be annak idején – nekem ott van a gyermek szeme, a gyerekkor ősfás rengetege, amiről Pilinszky is annyit írt.

Ahhoz hallani kell a gyerekkor fáinak a zúgását. Tizenkét évvel ezelőtt járt nálam egy újságíró és egy forgatócsoport. Két napon át tartó születésnapi tévéfelvételt terveztek. A második napot a Normafánál töltöttük. Az újságírónőnek szemmel láthatólag fogalma sem volt róla, hogy mit kérdezzen. Meséljen a gyerekkoráról, javasolta. Kinek nincs gyerekkora, és kinek nincsenek első emlékei? – bosszankodtam, de azért belekezdtem. Elmondtam, hogy sokat álmodom, és le is írom szövevényes álmaimat. Hogy első gyerekkori emlékemet is egy álom őrizte meg. Hozzátartozik a történethez, hogy 1944-ben a Lakatos-kormány idején apámat‍3 kinevezték Szolnok polgármesterének. Birtokomban is van a Nemzeti Jövőnk című szolnoki lapban 1944. szeptember 15-én (azaz a nyilas hatalomátvételt pontosan egy hónappal megelőző) lapszámban megjelent, a kor hivatalos, irredenta és félnyilas hangvételétől annyira elütő hangú, az emberi méltóságról szóló bemutatkozása. Megindít, ahányszor újraolvasom. A nyilasok hatalomra kerüléséig éltünk apám szülőföldjén, a Felvidéken, a Kassa környéki Jászón. Apám legidősebb nővérénél laktunk, apám csak a hétvégeken járt hozzánk haza. Anyám‍4 szoros testközelében töltöttem tehát az időt, az ő szemével láttam a világot. Szegénykémnek biztosan nem volt könnyű apám nélkül, falusi környezetben, Budapesttől távol élnie. Apám másik nővére, aki imádta a szenzációt, elhíresztelte a faluban, hogy anyám lelenc volt – József Attila megfogalmazásával élve, „pedig csak árva” volt.‍5 Anyám napokig sírt a pletyka miatt. Egyik első emlékemben vele sétálok egy hosszú, alkonyati fasorban, talán éppen a tóparton. Késő délután van, éppen megy le a nap, a fák, a jegenyék hosszú árnyékot vetnek. Egyszóval mesélem, sétálunk egy alkonyati fasorban, és arra gondolok, hogy lesz idő, amikor anyám már nem lesz. Hullik a könnyem. – Ne ilyen szomorú történetekkel kezdjük! – szakított félbe a riporternő. Elállt a szavam: úgy gondolta-e, hogy háborús gyerekkoromból ennél vidámabb történetet fogok mesélni?

Utólagos visszavetítés vajon, hogy „hullik a könnyem, hogy ő nem lesz”? Megfogalmazódhat ez egy gyerek részéről ilyen korán mint sejtés, sejtelem?

Tele voltam halálsejtelmekkel, ahogyan korán elárvult anyám is. A születésem utáni évben tört ki a háború, minket Magyarországon egyelőre csak az előszele ért, de átrendezte máris családi viszonyainkat. Engem az anyám árvaságában való osztozás szándéka vezérelt, és rendkívüli szépsége lenyűgözött. Apám szemével láttam őt, szinte szerelmes voltam belé. Ahogyan apám, szerettem volna én is kárpótolni, kijavítani, megváltoztatni visszamenőleg mindazt, ami vele történt.

A veszteség- és bűntudat, az áldozathozatal a katolikus hagyománynak is szerves része.

Apám tajtékpipával, 1935 körül

Igen, biztosan befolyásolt a családi tradíció, gondolkodásmód. De mélyen belém rögződtek legkorábbi irodalmi élményeim: az esti meseként felolvasott Jancsi és Juliska, vagy Gyulai Pál Éji látogatás című szentimentális verse, amit anyám emlékezetből tudott. Belém ivódott, nem véletlenül, a cserbenhagyottság, a megjelöltség és a halálközelség tudata. „Három árva sír magában, / elhagyott, sötét szobában / zivataros sötét éj van / édesanyjuk kinn a sírban” – így kezdődik a Gyulai-szöveg. Anyám szép csengésű, szomorú hangja, amit nyilván a születésem előttről, magzatkoromtól ismertem már, örökre velem maradt. Rettegésemre a feloldást egy tízéves kori álmomnak köszönhetem. Anyámnak rettenetes migrénjei voltak. Iskoláskoromban gyakran ültem a félhomályos szobában mellette, cserélgettem a borogatást a homlokán. Tízéves korom táján tehát azt álmodtam, hogy meghalt és eltemették. Kilopóztam a temetőbe. Körmeimmel előástam a földből, beletekertem kisgyerekkori takarómba – emlékszem a bordó, barna és fehér kockákra –, addig ütögettem, dörzsöltem, míg felengedett testének merevsége. Az álom szembenézés és leszámolás lehetett, első leválási kísérletem tőle.

Anyám a soproni Lővér Szálló teraszán, 1941. június

De ez már a háború után volt.

Igen, persze. A háború bizonyos mozzanataira viszont öt-hat éves koromtól emlékszem. Például hogy apám egy teherautóval jött értünk, hogy Jászóról hazaköltöztessen Budapestre. Az országút szélén hosszú, szakadozott sorokban menekültek az emberek. Apám útközben valahol megállíttatta a teherautót, szólt a sofőrnek, hogy vegye fel az időseket és a gyerekeket egy-egy kísérővel. Az autót nem lehetett újraindítani, kiderült, hogy mindenki felkapaszkodott. Apám leszállt, neki kellett döntenie, hogy ki menjen, és ki maradjon. Ha beleképzelem magamat a helyzetébe, beleborzongok. Pest határánál utasaink leszálltak, mi pedig továbbmentünk, de megálltunk újra, amikor feltűntek Budapest sötét, magas, komor, fenyegető házai. Csak Pestre ne!, zokogtam kétségbeesetten. Apámék elbizonytalanodtak, hogy a gyerek előérzete talán nem csal, és jobb volna vidéken maradnunk valahol, de rövid tanácskozás után elindultunk mégis. Nem is a haláltól tartottam, azzal már rég kibékültem, hiszen úgy hittem, hogy mindnyájan a mennyországba kerülünk. (Csak zárójelben: nem gondolkodott másként az öcsém‍6 sem, aki a háború után, 1946-ban született, és akinél angyalibb lényt nem ismertem. Mint utóbb kiderült, hármunk közül ő volt a legveszélyeztetettebb is.)

Angyali és veszélyeztetett? Mit ért ezen?

Veszélyeztetettségéről hadd beszéljek majd későbben. Ötéves korában írott első s egyben utolsó versét viszont idézem, hiszen az az életről és halálról szól. Pontosan emlékszem a dülöngélő csupa nagybetűjére: „Öröm a szeretet / öröm az élet / öröm a halál. / Ha élsz a földön szeretnek, / ha meghalsz, az égben szeretnek, / ha meghaldokolsz [sic] / a halál az élet és a gyöngyvirág szeret. / Halál is szép, élet is szép. / Az életnek ugyanolyan joga van az embert megteremteni, / mint a halálnak elpusztítani őt.” A gyöngyvirág természetesen anyám kedvenc virága volt, a jogra való hivatkozás pedig apám foglalkozására utal.

Anyám képeslapja Jakabszállásra a könnyeimmel, 1945

A legrejtőzködőbb a testvéreim között én voltam, hosszan emésztettem magamat mások balsorsán. A háború után az éhező és fagyoskodó Budapestről anyám tanyára vitt minket háztartási alkalmazottunk, pesztonkánk, Deák Marika szüleihez. Apám vizsgálati fogságban volt Szolnokon, és a népbíróság döntésére várt. Három-négy hónapig lehettünk Jakabszálláson. Anyám nem merte megmondani nekem, hogy hajnalban elutazik, és minket otthagy. A nővérem‍7 tudta, és bízott az ígéretben, hogy hazavisznek minket, én viszont biztos voltam benne, hogy örökre otthagyott. Akkor jöttem rá, hogy nem véletlenül akartam hallgatni esténként a Jancsi és Juliskát, készültem jó előre. Amikor a hosszú vizsgálati fogság után megérkezett apám felmentésének híre, anyám eljött értünk, és hazavitt mind a hármunkat. Hamarosan megjelent apám is, több hónapos bozontos szakállal, a börtönőr, Bálint bácsi baráti kíséretében. Csak látni akarta a kis család örömét, magyarázta, majd illendőképp elbúcsúzott. Nehezen tudtam megbocsátani anyámnak száműzetésemet, sokáig gyanakodtam, hogy ő a mostohám, hiszen otthagyott minket, ahogyan a Grimm-mese gyerekhőseit a szülők. Keresztkérdéseket tettem fel neki, mindenre megfelelt, de hiszen be is tanulhatta, gyötörtem magamat. Világosan emlékszem arra a pillanatra, amikor rájöttem, hogy mégis édesanyám ő. Egy nagy családi összejövetelen számtalan unokatestvéremmel, amikor éppen a hol az olló, komámasszony?-t játszottuk, fától fáig rohangáltunk a kamaraerdei ház egyre sötétebb, óriási kertjében. Hirtelen meghallottam a magzatkoromtól ismerős, édes hangot. Vacsora! gyerekek! – kiáltott. A visszatalálás, a ráismerés mély, heves pillanata volt ez, odarohantam hozzá, és átöleltem.

Anyámmal és nővéremmel, 1940 körül

A tanyai osztatlan iskola után először az angolkisasszonyokhoz írattak be, majd fél év múlva bentlakók lettünk a Sacré Cœurben. A nővérem remekül érezte magát a közösségben, én viszont kétségbeestem. Osztályfőnököm rideg, bergmani figura volt. Szerette megalázni növendékeit, köztük engem is. Minden gyerek szüleinek hetente, havonta (?) be kellett vinniük egy tisztasági csomagot az intézetbe. Tudtam, hogy a csomag összeállítása milyen nehézségeket jelent, de biztos voltam benne, hogy anyámék időben elkészítik. Egy hétvégi találkozáson átvettem a csomagot, vittem is büszkén, hogy leadjam, de az osztályfőnököm szólt egy gazdag kislánynak, akinek a családja a szegény gyerekek helyett rendszeresen vitt be szappant, vécépapírt, fogkrémet és ki tudja mit még, hogy adja le ő az én nevemben az én csomagomat. Végtelenül megalázottnak éreztem magamat. Emlékszem arra is, hogy ugyanez az apáca mennyire erőltette, hogy valamilyen szövegben leírjam azt, hogy hólepel. Hólepel fedi a várost… nem tudom, a tetőit vagy az utcáit. Én viszont megmakacsoltam magam, mindössze annyit írtam, hogy „hó”. Ő ezen felháborodott. Vitatkoztam a hittanórákon is. A beszéd- és értelemgyakorlat és a hittan érdekelt egyébként a leginkább. Elég jól tanultam, vagy az iskola volt toleráns, nem tudom. Van egy 1946–1947 fordulóján készült fotó, amelyen már az öcsém is látható. A kép sokat utazott, Pestről, apámtól a Borsod megyei Tállyáig, az időközben áttelepült legidősebb nővéréék lakhelyére, majd vissza Budapestre. Hátoldalán anyám magyarázó sorai olvashatók, a szövegben a rajtam látható kitüntetésről is szó esik. Hittan- vagy osztálykereszt van rajtam, nyilván nem sokkal korábban kaptam, és módfelett büszke voltam rá. Ha mostanában a kezembe kerül a kép, megrendülök. Olyan, mintha sárga csillagot viselnék a keresztény családtagjaim között. Rebellis voltam valószínűleg, és fölháborodtam minden igazságtalanságon. „Mi jobb? Meghalni, vagy élni akárhogy?”, kérdezi gyerekhősöm évtizedek múlva egy kidobott kismacska sorsán tűnődve az 1987-ben megjelent Rejtjeles tábori lap kötetben.‍8 A válasz egyértelmű volt. A szabadság és a megalkuvás kérdése foglalkoztatott kimondva-kimondatlanul iskolás koromtól. Az említett gyerekvers és néhány verskezdemény a kamaszkoromtól följegyzett szövegek között szerepelt egyébként egy pepita füzetben.

Családi fotó, 1946–1947 körül

A Rejtjeles tábori lap kötetnek 2021-ben jelent meg az újrakiadása, folytatása Spirálfüzet címmel. Jó nagy időszakadék van a két kiadás között, de a hajdani és új kiskamasz-kamasz verseket olvasva ez szinte eltűnik.

A két egymást követő generáció más-más történeti háttere alig észrevehetően módosul talán. Amikor a Rejtjeles tábori lap megjelent, a lányaim, Anna és Zsuzsi kamaszok voltak. Nem volt olyan könnyű megtartani a rokonszenvüket. Önmagam erősítésére azt találtam ki, hogy egy mulatságos kamasznaplónak beillő kötetben egybeillesztem az egymást váltó két generáció tapasztalatait. Hogy érezzem és éreztessem, hogy a kamaszok bármilyen korban éltek és élnek, lázadók és szenvedélyesek. A könyv írása idején egyszer nálunk járt éppen Anna egy barátnője, a nevére is emlékszem, Végh Adrinak hívták. Merészen úgy gondoltam, hogy felolvasok néhány verset. Mit mondjak? Produkciómat néma csönd fogadta, talán csak a vendég nagylány kuncogott. Ő volt valószínűleg az én első értő olvasóm-hallgatóm. Később kiderült, hogy a gyerekeim is szeretik a kötetet, csak furcsa volt nekik, hogy bejön az anyukájuk, és felolvas a saját kamaszkoráról szóló verseket, amelyek az ő történeteikkel keverednek. Az összekötő szál a kötetben az, hogy a mindenkori verselbeszélő költőnek készül. Az idő múlik, de a lényeg mit sem változik.

Mit ért ezen?

A szülők és gyerekek közötti ellentétekre gondolok, a rivalizálásra a testvérek között. A politikai rendszerek szoros vagy laza kontrolljára. Arra, hogy a magán- és nemzeti történelem mintázata módosul, de valójában a textúra marad. A kötetben nincs szó az én gyerekkorom háborús vagy háború utáni traumáiról, a forradalom kitöréséről és az azt követő megtorlásról, sem 68-ról. A verselbeszélő tudatában van annak, hogy meleg, szerető családi környezetben nő fel. Énem felidézi boldog gyerekkorát, de hallgat tragikus történeteiről. Tudja, hogy süvítenek feje felett a katyusák, édesapja valami targoncát tol, anyukája a nővére és az ő kezét fogja, meg valami batyut, és a sarkon, a szervita rendház előtt egy páter áll, és befelé tereli a menekülő családokat.

A szüleinkkel Balatonkenesén, 1943

Konkrét emlékei vannak erről?

Nagyon is. A páterek befogadnak, megkapjuk az első emeleti, enyhén romos lakást, és aztán az óvóhelyen egy sarkot. Budapest éhezik és fázik. Ezt persze másik felnőtt énem fogalmazza így, de arra a kisgyerek is emlékszik, hogy a keze megfagyott, döglött lovak hevernek az utcán, abból vágják ki a felnőttek a húsdarabokat. Megjegyzi azt is, hogy a köménymaglevesnél nincs táplálóbb reggeli, ebéd és vacsora. Hogy anyja testközelében él. Hogy amikor egy orosz katona elviszi a babáját, apja utána szegődik, és visszaköveteli. A fiatal orosz, mint kiderül, merő szívjóságból viszi el a babát, hogy egy kisfiúnak adja, akitől meg előzőleg elvette játék villamosát, hogy azzal meg engem ajándékozzon meg.

Azért ezek a korai emlékek roppant mélyen ott rejtőzhetnek a reményhez és reménytelenséghez fűződő viszonyban.

Igen. Bizonyos helyzetekben csodák sora esett meg velünk. Nem említem mindazt, ami fiatal hősömet zavarba hozná. Nem említem Cyrill pátert, a Pilinszkynél is szereplő olasz papot,‍9 aki a tangóharmonika-szóra táncoló katona karjai közül menti ki anyámat. Feltartott kézzel, tánclépésben közelítve odaszól anyámnak, nagyságos asszony, tűnjön el! A katonát itatja, húz a pálinkásüvegből maga is, a katona nem veszi észre a helycserét, és így anyám megmenekül. De tragikus tudatom őrzi azokat az emlékeket, amikor nem volt jele az isteni kegyelemnek, a vakszerencsének, nevezzük akárhogy. Egy gyönyörű szőke lányt, a tizenhat éves Mártit elkapják az oroszok, és csak hajnaltájt kapja vissza a családja. Az említett kamasznapló-verseskötetnek nem tárgya azonban a háború, az ostrom, a háború vége. Megtévesztően ígéretesnek látszik a jövő. Következnek a koalíciós évek. Megszületik az öcsém. Hamarosan állami iskolába járok, a Deák térre, de akkor sem alakul ki baráti köröm. Részben mert nem jöhetnek föl, csak úgy, barátok hozzánk, és mi sem mehetünk másokhoz. A háború alatt a lakásunk kigyulladt, és az égésnyomok ott éktelenkednek még mindenütt a parkettán és a spalettákon, a szüleink egy évben egy születésnapi zsúrt engedélyeznek. Egyszer azt hazudom, hogy születésnapra hívtak. Ünneplőbe kell öltöznöm, és valamilyen ajándékot kell kerítenünk. Elmegyek G. Zsuzsiékhoz, ahol persze nincs vendégség. Helyette leülünk a szobájába, és folytatjuk az iskolában megkezdett izgalmas beszélgetést a fiúkról. A háztartási alkalmazott vasal a szomszéd szobában. Az ajtó nyitva, minden szót hall. G. Zsuzsi egyszer csak azt mondja róla, képzeld, olyan buta, hogy azt hiszi, van Isten. Én is olyan buta vagyok, mondom gőgösen vagy halálra szántan. Döbbent csönd fogadja a bejelentésemet. Tudom, hogy nem lett volna szabad színt vallanom, apámat sodrom veszélybe vele. Megrémülök, és hamarosan eljövök. Az ügynek nem lesz folytatása, de otthon kiderül, hogy hazudtam. Mindez kimarad a kötetekből. Magányos vagyok, mint a kamaszok általában. Az öcsém túl kicsi hozzám, a nővéremet pedig a zene, az irodalom és a „filozófia” kérdései hidegen hagyják. Olvasni azonban bármit olvashatok. Tizennégy éves koromban a tüdőgyulladásomat tébécének diagnosztizálják, és szanatóriumba küldenek. A szanatóriumból való visszatérésem után a Veres Pálné Gimnáziumban szenvedélyes barátság alakult ki egy osztálytársnőm, Molnár Emese és énközöttem. Életem egyik legmeghatározóbb, legboldogabb időszaka ez. Barátnőm megértette szélsőséges, romantikus szabadságvágyamat, és ünnepelt érte. Felnőttebb volt nálam, olvasottabb, zeneileg képzett. Édesanyja könyvtáros volt, ahogyan jogász apám is, egymaga tartotta el a két lányát, férjét szabotázs vádjával letartóztatták, évek vagy hónapok óta ült már, úgy tudom, a MAORT-per‍10 egyik vádlottjaként. A nyolcórás munka után a félig rohadt krumplik közül kiválogatta az ehetőt, ez volt a másodállása, hogy eltartsa a két gyerekét, és hogy Emese zongora- és németórára járhasson. Barátnőm kiválóan zongorázott; mivel az utolsó padban ült, kitette a kottáit az asztallapra, és azokat tanulmányozta. Ha fölszólították, nem jött zavarba, mindenre tudott válaszolni. Tanítás után gyakran hazakísért, zenéről, irodalomról, a művészek szabálytalan életéről beszélgettünk. Elmondta azt is, hogy a nővére teherbe esett „egy fiútól a játszótéren”, a kisfiút vidékre adták a rokonokhoz. „Egyedül mi voltunk szabadok akkoriban Budapesten”, írtam az Esély, omló partok‍11 című versemben később. Csakhogy a versben egy férfiról és egy nőről van szó, nem két fiatal lányról, akik a forradalom leverése után elszakadnak egymástól. A történet a versben, ahogy a valóságban is, huszonhét év múlva egy percre még folytatódott, aztán örökre lezárult. Disszidálása után a Százéves étteremben találkoztunk újra. Elmondta, hogy textilmérnök lett Kanadában, férjhez ment egy francia férfihoz, született egy kisfiuk, és elfelejtette a hajdani zenéket.

Molnár Emesével egy pécsi osztálykiránduláson, 1954. július

De vissza az utolsó gimnáziumi évre! 1956 tavaszán a nemzetközi Liszt-versenyre jegy nélkül rendszeresen beszöktünk Emesével, a jegyszedő pedig segített szabad helyet találni. Akkoriban, szintén 56 elején, egy alkalommal elkísértem őt a nagy-budapesti versmondó versenyre. Második helyezett lett a mindenki számára kötelező Walesi bárdokkal. Gondolja csak el, 56 májusában! Egyéni választása egyébként a Vörös Rébékre esett. Hatalmas tapsot kapott. Az eredményhirdetés után elbúcsúztam tőle, és gyalog, feldúltan mentem haza, illetve egy kétségbeesett imára még betértem a szervita templomba. A történetet megírtam a Játék a tűzzel című novellámban.‍12 (Ahogyan kora kamaszkori, mondjuk így: „öngyilkossági” kísérletemet is, amikor elvesztem az öcsémet, és megindulok a Dunába vezető lépcsősoron lefelé.‍13) De hogy miért a „kétségbeesett ima”? A szavalóversenyen volt velünk egy lány a párhuzamos osztályból, aki egy másik gimnáziumból való gyönyörű lányt kísért. „Selyemruhájának szoknyarésze cikcakkos szegélyben végződött, és beszéd közben hátrasöpörte arcába hulló sötét fürtjeit. Ilyenkor ruhájának szintén cakkos ujja fölcsúszott a könyökéig, majd az anyag súlyának engedelmeskedve visszahullott márvány simaságú karjára és kézfejére”, írtam róla az elbeszélésben.‍14 A szavalata korrekt volt, de semmi több. A mozdulatai, a mosolya azonban felkavartak. Halálra rémültem, hogy leszbikus vagyok, mint Szapphó. A lány szépsége lenyűgözött, mint Dorian Gray szépsége a portréfestő Basilt. „Mintha valami azt súgta volna, hogy az életem iszonyú felfordulás előtt áll” – ahogyan Oscar Wilde hőse mondja. Beléptem tehát a templomba; nem volt semmiféle szertartás, néhányan imádkoztak. Letérdeltem bal oldalon az utolsó sorban, ahol a vasárnapi misén ülni szoktunk, és kétségbeesetten kértem Istent, hadd legyek olyan, mint a többiek. Kirekesztettnek éreztem magamat, de nem ajánlottam föl, hogy cserébe lemondok írói terveimről és a szépség iránti rajongásomról. Az előttem lévő padsorban egy férfi hangtalanul sírt, láttam, hogy rázkódik a válla. Én nem sírtam, volt bennem valami a halálraítéltek végső közönyéből.

De miért is szaladtam ennyire előre? Talán mert nem hiszek az idő hatalmában, és minden, ami történik, egyszerre történik velem. A beszélgetésünkre készülve kezembe került a kilencéves kori MÁV-igazolványom. Egy elégedett, napbarnított, kerek képű kislány képét láthatjuk az igazolványba ragasztva. Örökre megjegyzem, hogy a blúzom anyagát zefírnek hívják. Csinos, kockás blúz, vállamon apám bátorító keze. Oldalra, az aláírás helyére oda is írtam büszke, gömbölyű betűkkel, hogy: Takács Zsuzsi. Ő lett volna a tanyán hagyott kislány, aki egy nagyfiúval vitába keveredett, mert szerinte a lány nem gyerek, és az asszony nem ember? Ő szökött el a zárdából, hogy hazamenjen, de már az első mellékutcában elveszett? Ő az, akit egy ideig még Svájcba akartak küldeni egy vöröskeresztes akció keretében? Ő az, aki, mihelyt már félbentlakó a zárdában, és délutánonként hazajár egyik osztálytársnőjével, Mészáros Klárival, bemegy vele egy virágboltba, hogy halotti koszorút rendeljenek? Jól van, kislányok, mondja az eladó, meglesz, de diktáljátok le, hogy mit írjak a koszorú szalagjára! Zavarba jövünk, és sürgősen elköszönünk. Miért kell ezt ma is tudnom? Semmi gyakorlati célom vele, de a világom omlana össze, ha nem tudnám. A Rejtjeles tábori lapban azonban csak mulatságos, ironikus, önironikus és szívderítő történetek vannak. A szereplők biztosak abban, hogy a szüleik sosem mondanának le róluk. És ez a derűs változat (is) színigaz.

MÁV-igazolvány, az arckép 1946-ból való

„Az az én bajom, a különbözés” – idézi fel a gyerekkori zavart, a különbözőség rettenetét, ami – a többi motívummal együtt, amiről beszélt – a novelláiban, verseiben oly gyakran indázik, íródik egymásra álomszerűen, épp csak felismerhetően az életrajz felől nézve. Mint ahogy a Rejtjeles tábori lap verseiben is a derű mögött ott bolyong valamilyen más tudás. Miközben a könyv sorsa sem volt felhőtlenül derűs.

Amikor a kéziratot benyújtottam, egy évig nem érkezett válasz. Az egyetemi vizsgaidőszakban, 1987 januárjában Szigligeten megmutattam a kéziratot Orbán Ottónak. Életed fő műve, mondta. Mondom, ehhez képest a Móra Kiadó a füle botját se mozdítja. Budapestre visszatérve Ottó bevitte a kéziratot a kiadóba Csukás Istvánhoz. A könyv 87 karácsonyán már a boltokba került.

Ráadásul pillanatok alatt eltűnt…

Igen, de valójában balszerencse sújtotta. Esetem talán tanulságos lehet kezdő íróknak is, hogy ne adják fel elképzeléseiket. Mikor karácsonyra megjelent, már be is tették a nemigen kelendő könyvek közé, a „zsákbamacskába”. A kézirat-előkészítő, a nyomda, a korrektor, a szerkesztés katasztrofális volt, az egyes illusztrációk mellől lemaradtak a versek, nincsenek számozva az oldalak, egyszóval kész csőd. Úgyhogy a könyvtárak megkapták a kötelespéldányt, néhány vásárló vett talán pár darabot, de nekem csak a tiszteletpéldányok jutottak. Egy fia recenzió sem jelent meg róla. De a zsákba kötött kismacskáknak száz életük van. Ez történt az újra és újra megjelenő, egyre bővülő kötettel, s végül a Rejtjeles tábori lapot is magába foglaló Spirálfüzettel is, ami így életművem önálló életet élő, legkalandosabb történetű könyve lett. Annak idején, 1987-ben a nővérem felháborodott, hogy a saját keresztnevén szerepel a kötetben, mégpedig az általa utált, becézett formában. Szó, ami szó, ebben igaza volt, de én szerzői vakságomban már nem azonosítottam a modellt és az ő személyét. Így lett a nagyobbik lány neve a későbbi kötetben Kati. Megbántódott édesanyám is – a Rossz este című verset emiatt hagytam ki az összegyűjtött versek közül, majd a Spirálfüzetből is.

Ez nagyon furcsa, hiszen a kötet tele van játékossággal és szeretetteljes iróniával.

Igen – önmagam iránt is.

Önmaga iránt is, és senkire semmiféle bántó árny nem vetül.

Így gondolom én is. Ugyanakkor tudom, hogy családtagként kockázatos mégoly szeretetteljes „családtörténetet” is írni. De folytatom a hányattatásokat. A kiadómban, amely immár a Magvető Kiadó, nem szerették volna, hogy eredeti címén szerepeljen a kötet. A tábori lap – mondták – téves asszociációkat kelthet. Végül a jóval korábbi megjelenés és a filológiai hűség miatt megegyeztünk, cikluscímként marad az eredeti cím, és a mintegy tucatnyi új verssel kibővült új kötet címe a mindenkinek tetsző Spirálfüzet lesz. Ez viszont már – hála Schmal Alexának és a kiadónak, Turi Lilla csodálatos illusztrációival bővülve – nagyszerű fogadtatásban részesült.

Azért is időzünk hosszabban ennél a kötetnél, mert a kamasz és a felnőtt nézőpontjának törésvonalai, ahogy az előbb is utaltam rá, visszavezetnek Zsuzsa verseinek forrásvidékére, szemléletének kialakulásához. Nem véletlen – az eltűnő könyv bizarr sorsán túl –, hogy vissza is nyúl ehhez a poétikához, hogy tovább írja a kamasz lány verseit a Spirálfüzetben.

Ennek lelki oka is van. 2021-ben, ötvenegy éves korában meghalt a nagylányom, Anna. Ahogyan a Rejtjeles tábori lap megírása annak idején segített abban, hogy kiutat találjak a szokásos szülő–gyerek konfliktusokból, a tucatnyi új verssel bővített Spirálfüzet lehetővé tette, hogy – egy dedikáció erejéig legalább – leírjam az ő nevét. Így történt, hogy az addigi két generáció mellett színre lép a harmadik nemzedék, az unokáimmal egyidős mai kamaszok. A Spirálfüzet utolsó versében Anna unokahúga és a két unokaöccse nevében beszélek. Nagylányom valóban meghívta őket Londonba, és a szokásos bőkezűségével költötte rájuk a pénzét, a Sidney-ben felvett egész tiszteletdíját. Ilyenformán még a halálmotívum is belefért a kamaszkor történeteibe.

A Spirálfüzet 2022-ben elnyerte Az Év Ifjúsági Könyve díjat. Gondolom, ezzel immár megnyugvást jelentő pont került egy hosszú történet végére.

Igen, de kalandor természetű, azért máig megesnek vele furcsa dolgok. Egy erdélyi diáklap kért tőlem interjút, a válaszokat el is küldtem a szerkesztőnek, de nem tudom, végül megjelent-e.

Nemrég megtaláltam, a beszélgetés online olvasható a Cimbora című lap oldalán.‍15

Nahát, ennek örülök. Az interjú formában hányódó palackpostából idézek egy partra vetett rövid bekezdést: „Kamasz hősnőm mélyen érző, sokat olvasó, kritikusan gondolkodó és mindenféle zsarnokság ellen lázadó lány. Nagyobb dicséretet nem mondhatott volna, mint hogy egykori önmagára ismer néhány versben. Mi más lehetne az író célja, mint hogy társakra találjon olvasói között? Milyennek látom a mai fiatalokat? Nagy szerencsémre közvetlen közelemben, mindössze néhány utcányira tőlem él három egyetemista unokám. Hasonlítanak fiatal felnőtt énemre, de inkább merőben mások. Teli vannak életvággyal, egyenesek, bátrak, és szeretnének javítani a világon, amelyre bizony ráfér a javítás. Hogy mit rontunk el a fiatalokkal való kapcsolatunkban? Sok mindent, amit az előző generációk is elrontottak velünk, s ezzel lehetővé tesszük, hogy új életet kezdjenek – de immár nélkülünk.”

✦

(Fenti beszélgetésünk után volt egy boldog álmom. Harminckét éves vagyok újra. T. A.-val, valamikori szerelmemmel ülök egy mediterrán teraszon. Másnap indul haza a gépem. Hirtelen változik a szín: hatalmas teremben sétálok föl-alá, fagylaltot kanalazok egy jeges üvegkehelyből. Szétnézek, és rájövök, hogy mindenkit ismerek a teraszon – és mindenki halott már. Aztán elnevetem magam, hogy is felejthettem el, hogy a halál nem is létezik. Ha megszületünk egyszer, örök életre születünk. Hirtelen meglátom Annát, mosolyog. Na de Mama!, néz kettőnkre engedékenyen.)

Takács Zsuzsa kötetei

Némajáték, versek, Budapest, Szépirodalmi, 1970

A búcsúzás részletei, versek, Budapest, Szépirodalmi, 1976

Tükörfolyosó, versek, Budapest, Szépirodalmi, 1983

Eltékozolt esélyem, versek, Budapest, Szépirodalmi, 1986

Rejtjeles tábori lap, gyerekversek, Budapest, Móra, 1987

Sötét és fény kora, válogatott és új versek, Budapest, Magvető, 1989

Viszonyok könnye, versek, Pécs, Jelenkor, 1992

Tárgyak könnye, versek, Pécs, Jelenkor, 1994

Utószó, új és válogatott versek, Pécs, Jelenkor, 1996

A bűnök számbavétele, próza és vers, Pécs, Jelenkor, 1998

A letakart óra, versek, Budapest, Magvető, 2001

Üdvözlégy, utazás!, versek, Budapest, Magvető, 2004

A megtévesztő külsejű vendég. Önéletrajzaim, prózák, Budapest, Magvető, 2007

Jaj a győztesnek!, esszék, Budapest, Vigilia, 2008

A test imádása – India, versek, Budapest, Magvető, 2010

Tiltott nyelv, versek, Budapest, Magvető, 2013

A sóbálvány, tárcanovellák, Budapest, Magvető, 2017

A Vak Remény, összegyűjtött és új versek, Budapest, Magvető, 2018

Spirálfüzet, kamaszlányversek, Budapest, Magvető, 2021

Jegyzetek

1 A Médiatár munkatársai a múlt század hatvanas–hetvenes évei óta készítenek életútinterjúkat a mindenkori kortárs magyar irodalom alkotóival. A hangfelvételek – ha csak az interjúalany másképp nem rendelkezett – meghallgathatók, kutathatók a Petőfi Irodalmi Múzeumban. A Takács Zsuzsával készült hangfelvételek nagy részét Merhán Orsolya gépelte le; az 1–10. rész első változatát a Jelenkor folyóirat közölte 2023 folyamán egy éven át.

2 A Költők egymás közt című antológia (Budapest, Szépirodalmi, 1969) ábécérendben tartalmazta tizenöt fiatal költő verseit egy-egy idősebb, tekintélyes költő bevezetőjével, a kötet élén Illyés Gyula előszavával. Takács Zsuzsa huszonegy verssel szerepelt a kötetben.

3 Takács József.

4 Rupp Irén.

5 Vö. „Csodagyereknek tartottak, pedig csak árva voltam.” József Attila: Curriculum vitae.

6 Ifjabb Takács József.

7 Takács Mária.

8 A Macska című versben.

9 „A Baitz lányok közül Erzsébet volt a legidősebb (a családban Tete volt a neve). Erzsébet […] – aki a háború alatt Veronikával együtt önkéntes ápolónőként dolgozik – kapcsolatba kerül Páter Marchi Cyrill olasz származású szervita rendi pappal. Marchi 1903-ban került Magyarországra, s olasz állampolgárságát az ötvenes években bekövetkezett haláláig megőrizte. A kedélyes, testes olasz pap valósággal beépült a család életébe. Ő korrepetálja majd latinból a kis gimnazista Pilinszkyt.” Tüskés Tibor: Pilinszky János – alkotásai és vallomásai tükrében, Budapest, Szépirodalmi, 1986, 26.

10 A Magyar–Amerikai Olajipari Részvénytársaság 1935-ben kapott koncessziót a dél-zalai kőolaj kitermelésére. A második világháború vége felé a németek rablógazdálkodást kezdtek a területen, ezt 1945 után a magyar kommunista gazdaságvezetők irányításával folytatódott. Amikor a mérnökök által korábban megjósolt drasztikus termeléscsökkenés 1948-ban bekövetkezett, szabotázzsal vádolták meg őket. Ennek ürügyén a kommunista hatalom nagyszabású kirakatperben súlyos börtönbüntetésre ítélte a magyar és amerikai vádlottakat, sőt halálos ítélet is született. Egyidejűleg 1949-ben a vállalatot államosították.

11 „Mindenesetre mi ketten voltunk egyedül szabadok / akkor Budapesten”, in Eltékozolt esélyem. Takács Zsuzsa köteteinek jegyzékét lásd könyvünk végén.

12 In A megtévesztő külsejű vendég.

13 Az idegen, uo.

14 Játék a tűzzel, uo., 171.

15 Jakab Villő Hanga interjúja, lásd »cimbora.net/«, letöltve 2024. február 20.

Tartalom

„Oda is írtam büszke, gömbölyű betűkkel, hogy: Takács Zsuzsi”

„És akkor rájöttem, hogy nem tudom valójában megnevezni a helyet, ahova tartozom”

„Azt hittük eddig, hogy néma vagy!”

„Megkérdezte, vajon sikerült-e átnevelniük Kubában”

„Váltogattam a maszkokat és jelmezeket”

„Hogy boldognak lásson minket a világ”

„Megsemmisülés és feltámadás”

„Nem nemes szándékból, hanem a szívem hidegsége ellen”

„A szenvedély járt az eszemben, melyet úgy hívnak, vers”

„Ismert a testétől megfosztott lélek fázékonysága”

„Szóljunk az ártatlanok hajnaláról végre”

„A teste a fényben mennyire megviselt”

„Engedd, napunk, ha eltűnt, elsötétedett egünk, mégis boldogok legyünk”

„Azt mondta, érzi a tenger cseppjeit az arcán”

Takács Zsuzsa kötetei

Jegyzetek

Névmutató

A kötet megjelenését
a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 416 2

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL