Raye Morgan

Viszik a menyasszonyt!

Caroline Anderson

Álomesküvő újratöltve

Nicola Marsh

Gyűrű az örökkévalóságnak

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Helen Conrad, 2010 – Harlequin Magyarország Kft., 2026

Eredeti címe: Crown Prince, Pregnant Bride (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Caroline Anderson, 2012 – Harlequin Magyarország Kft., 2026

Eredeti címe: Valtieri’s Bride! (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Bálint Orsolya

© Nicola Marsh, 2012 – Harlequin Magyarország Kft., 2026

Eredeti címe: Marrying the Enemy (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 43. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-175-4

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Raye Morgan

Viszik a menyasszonyt!

1. FEJEZET

Monte nem látott senkit, ám Pellea olyan közel haladt el a férfi rejtekhelyéhez, hogy a nő édes illata megcsapta az orrát. Monte az ajkába harapott, mert lelki szemei előtt lágy domborulatok jelentek meg, és egyszerre érezni vélte a lány selymes bőrét, a szatén ágynemű hűvösét.

De el kellett fojtania a vágyait, hiszen nem azért jött, hogy megint engedjen ennek az érzéki csábításnak. Erre most nem volt ideje.

Pellea ismét elsétált a nyitott ablak előtt, Monte még a köntöse suhogását is hallotta, ahogy a nő fel-alá járkált a fák árnyékában, a kis belső udvaron. Ide, erre a békés kertre nyílt Pellea Marallis lakosztálya, mely egy fényűzően berendezett hálóteremből, egy gardróbszobából, egy szalonból és egy kis könyvtárból állt.

Pellea úgy élt itt, akár egy hercegnő.

A zavargások előtt Monte nem ebben a palotaszárnyban lakott a családjával. A kastélynak az a része teljesen leégett azon a végzetes éjszakán, amikor a szüleit a Granvillik meggyilkolták. Még most is ők, ezek a gonosztevők voltak az urak Ambriában, Monte szülőhazájában.

Pellea nem tehetett a huszonöt évvel ezelőtt megesett szörnyűségekről, semmi köze nem volt ahhoz, hogy Monte trón- és jogfosztottá vált. A lány apját viszont annál több bűn terheli. Az öreg Marallis eredetileg Monte apjának tanácsadója volt, de árulóvá vált, és régóta a Granvilliknek dolgozott, amiért természetesen büntetést érdemel – már amennyiben Monte terve sikerrel jár, és visszaszerzi a hatalmat a trónbitorlóktól.

Monte még nem látta Pelleát. Épp hogy csak kijött a titkos átjáróból, aztán gyorsan elrejtőzött az öltözőszobában, és várt. Amikor váratlanul meghallotta a lány hangját, feszülten fülelt, hogy ki van még itt, de hamar rájött, hogy a lány telefonon beszél.

– Pici gyöngyöket, jó? A lehető legkisebbeket, virágformában elrendezve…

Monte először nem is figyelt a lány szavaira, annyira elandalította a beszéde. Milyen dallamos, kellemes hangja van! Kristálytiszta, mint egy tökéletesen felhangolt akusztikus gitár.

Monte álmodozóan elmosolyodott. Egyre erősebb lett benne a késztetés, hogy lássa is a lányt.

Ehhez azonban változtatnia kellene a helyzetén, és ez nem egyszerű, hiszen még nem akarta, hogy felfedezzék. Kijjebb húzódott, egészen közel az ablakhoz, és sikerrel járt. Láthatta végre Pelleát!

Monte szíve olyan hevesen vert, hogy alig kapott levegőt.

Pelleában az volt a legkülönlegesebb, hogy noha nem volt nemesi származású, mégis arisztokratikus külsővel büszkélkedhetett. Olyan volt, mint egy görög szobor: karcsú és légies. Vagy mint egy reneszánsz festmény angyala. Esetleg mint Toulouse-Lautrec egyik táncosnője. Vagy mint egy filmsztár a harmincas évekből. Nem lehetett nem felfigyelni rá.

Bár bizonyára más nők is szépek. Másnak is lehet szív alakú arca, kissé ferde metszésű, hosszú és dús pilláktól keretezett sötét szeme, érzéki ajka, aranyszőke haja, Monte mégsem találkozott még senkivel, aki ilyen hatással lett volna rá, mint Pellea.

Talán mert a lány lényében volt valami emelkedettség és egyfajta belső tűz. Valami különös erő, amely mindig, minden cselekedetében megjelent, akár kedves és játékos volt, akár csábító, akár dühös.

Amikor két hónappal ezelőtt Monte először megpillantotta, azonnal érezte, hogy nem átlagos nővel van dolga. Nem csoda, ha nem nyugodott addig, míg meg nem szerezte magának. Kár, hogy csak pár napig lehettek együtt.

– Úgy tesz, mintha nem látta volna a vázlataimat – mondta ingerülten Pellea. – Márpedig ha látta, észre kellett volna vennie, hogy a hagyományos stílus áll a legközelebb hozzám. Ne legyen túl merész szabású, az nem illene az alkalomhoz!

Monte homloka ráncba szaladt. Bizonyára valami ruháról van szó. Talán bál lesz az udvarban? Milyen kár, hogy ő nem táncolhat Pelleával!

Vágyakozva szemlélte a lányt az ablakon át, tekintete megpihent a nő karcsú nyakán és a köntöse mély dekoltázsán.

– Gyémántberakás? Dehogy! Szó sem lehet róla! Gyémántból épp elég lesz egy is. Nem vagyok az a fajta, aki szereti, ha beborítják ékszerekkel.

Pellea most olyan közel haladt el az ablakhoz, hogy a fiatalember, ha akarja, akár meg is érinthette volna. De egyelőre várt.

– Igen, igen, a fátyol is elefántcsontszínű, és a szegélyén szintén lehet egy kevés gyöngy…

Fátyol? Ez mégsem bál lesz, inkább esküvő, jött rá Monte. Pellea a menyasszonyi ruháját tervezi! Vagyis hamarosan férjhez megy…

A fiatalember megdöbbent. Hogy jut a lány eszébe, hogy házasságot kössön? Hát már teljesen elfelejtette őt? Monte dühös lett, de a lélekjelenlétét szerencsére sikerült megőriznie, és továbbra sem bújt elő a rejtekhelyéről.

Pellea nem mehet férjhez! Ezt ő nem engedheti!

Egy perccel később azonban kijózanodott. Milyen alapon tilthatná meg a lánynak a házasságot, hiszen ő maga még nem tervezi, hogy megnősül. Most sokkal fontosabb dolga van: államcsínyt akar előkészíteni, hogy visszaszerezze a trónját. És ha később mégis úgy dönt, hogy családot alapít, akkor sem annak az embernek a lányát fogja elvenni, aki elárulta az apját, és aki a Granvillik első számú talpnyalója.

Ugyanakkor mégis bántotta a gondolat, hogy a lány, alig két hónappal a rövid, ám annál viharosabb kalandjuk után, máris az esküvőjét tervezi valaki mással.

Ekkor halk gongszó hallatszott, és Monte összerezzent. Ez is egészen új volt: két hónapja még rézkopogtatóval kellett kopognia Pellea ajtaján. Vajon mi minden változott még azóta, hogy itt járt?

Pellea alig fejezte be a stylisttal folytatott beszélgetést, amikor ismét megszólalt az új gong. A lány fájdalmasan felsóhajtott. Semmi kedve nem volt a társasághoz, ráadásul sejtette, hogy leendő férje a látogató.

– Szabad! – kiáltotta ennek ellenére, és már hallotta is, hogy nyílik a kovácsoltvas kapu. Egy magas, széles vállú, szőke férfi lépett a belső udvarra. Arcra nem is lett volna csúnya, ha sikerül eltüntetnie az ábrázatáról azt a fölényes mosolyt, mely úgy tűnt, ráfagyott az arcára. Leonardo Granvilli a jelenlegi uralkodó, Giorgio Granvilli legidősebb fia volt. Giorgio Granvillit a köznyelv Generálisnak nevezte, holott valójában zsarnok volt, igazi, vérbeli despota.

– Drágaságom! – üdvözölte Leonardo sugárzó mosollyal a menyasszonyát. – Milyen szép vagy ma! Szemkápráztatóan gyönyörű.

– Ne fáraszd magad a bókokkal, Leonardo. Gyerekkorunk óta ismerjük egymást, mindketten tudjuk, mire megy ki a játék, úgyhogy kímélj meg az ömlengéseidtől!

A férfi arca elborult.

– Mondd csak, kedvesem, miért nem tudsz olyan lenni, mint a többi nő? Miért nem tudsz örülni a bókoknak? Tekintsd úgy a szép szavakat, mint a cukormázat, melyek megédesítik a keserű pirulát.

Pellea felkacagott, és szertartásosan pukedlizett.

– Mi szél hozta az én nemes lovagomat a lakosztályomba? – érdeklődött udvariasan.

Leonardo elégedetten biccentett.

– Látod, így már sokkal jobb. Mégiscsak van rá esély, hogy működni fog a házasságunk.

– Valóban?

– Híreim vannak – jelentette be a férfi. – Lehet, hogy el kell halasztanunk az esküvőt.

– Micsoda? – Pellea önkéntelenül a hasára tette a kezét. Amint tudatára ébredt az árulkodó mozdulatnak, zavartan leengedte a karját. – Miért?

– Mert a vén bolond, a DeAngelis klán feje meghalt, ami zavargásokhoz vezethet az ambriai emigránsok körében. Míg meg nem választják az új vezetőjüket, és le nem csillapodnak a kedélyek, riadókészültségben kell állnunk, hogy a legkisebb fenyegetésre is azonnal válaszolhassunk.

– Miért kellene ezért elhalasztanunk az esküvőt? – értetlenkedett Pellea. – Éppenséggel akár előre is hozhatnánk.

– Ó, édesem! Hát ennyire szeretnél hozzám jönni?

Leonardo kinyújtotta a kezét, hogy megsimogathassa a nő haját, de Pellea ellökte a kezét és elfordult.

– Inkább úgy mondanám, hogy szeretnék túlesni a dolgon – dünnyögte.

– Mit mondtál? – tudakolta a férfi.

– Semmi különöset. – A lány kisétált az árnyékból, majd ismét a férfi felé fordult. – Természetesen úgy lesz, ahogy akarod. De ami engem illet, szeretnék a lehető leghamarabb férjhez menni.

– Értem – biccentett Leonardo. – Gondolom, főleg apád állapota miatt. Beszélek apámmal, jó? Remélhetőleg meg tudunk egyezni egy minél közelebbi dátumban. – Pelleára nézett és elmosolyodott. – El sem hiszem, hogy álmaim asszonya végre az enyém lesz! Hányszor is kosaraztál ki?

– Ki emlékszik már arra? – A lány legyintett. – Tudod, Leonardo, mi lenne a legjobb mindkettőnknek? Ha sürgősen találnál egy lányt, akit szeretsz.

Leonardo meglepetést színlelt, de elég rosszul játszott.

– Miket beszélsz? Hiszen pontosan tudod, hogy csak téged akarlak.

– Birtokolni akarsz – sóhajtotta Pellea. – Én az előbb szerelemről beszéltem. Érted egyáltalán a különbséget?

Monte valósággal fuldoklott a dühtől, ahogy a jegyespár beszélgetését hallgatta. Ó, mennyire gyűlölte ezt az embert! Mennyire gyűlölte az apját, az egész családját!

És mégis mozdulatlanul állt, mert tudta, hogy indulatból nem szabad cselekednie. A harag rossz tanácsadó. Meg kell őriznie a hidegvérét, kivárni a megfelelő pillanatot, és akkor lecsapni. Milyen jó, hogy már nem kell sokáig várnia!

Arra azonban nem számított, hogy emlékezetébe kitörölhetetlenül beleégtek a Pelleával töltött napok, és hogy a vágya a lány iránt azonnal lángra lobban, amint megpillantja.

Persze ez csak szenvedély, vegytiszta testi vágy, semmi több. Egyelőre korai lett volna elköteleznie magát, ráadásul nem vezethet oltár elé egy polgári személyt. De azzal a gondolattal, hogy Pellea éppen ennek a fajankónak nyújtja a kezét, nem tudott megbarátkozni.

– Gyere velem a díszterembe! – kérte Pelleát Leonardo. – A ceremóniamester vár minket. Meg kellene beszélnünk az esküvői vacsora részleteit, és az sem ártana, ha egyeztetnénk, hová és hogyan utazunk el az esküvő után. Gondolom, nincs kifogásod egy kellemes nászút ellen.

– Nagyon is van kifogásom. – A lány elhárító kézmozdulatot tett. – Semmi esetre sem utazom most el, de ezt már többször leszögeztem.

A férfi láthatóan megütközött ezen, de Pelleát csöppet sem érdekelte, valódi vagy megjátszott a vőlegénye csodálkozása.

– Amíg apám beteg, nem hagyom el Ambriát, úgy vélem, ez érthető.

Leonardo sóhajtott egy nagyot, és elhúzta a száját.

– Hát jó. Legyen, ahogy akarod. De nagy meglepetést fogunk kelteni. Az emberek azt várják, hogy egy csodás utazással koronázzuk meg az egybekelésünket.

– Várják csak nyugodtan, engem nem zavar. Apám fontosabb, mint az emberek véleménye, és én annyi időt akarok vele tölteni, amennyit csak lehet.

Pellea tudta, hogy a vőlegénye csalódott, de nem tehetett mást. Ha a világ a feje tetejére áll, akkor sem hagyja cserben a beteg apját. Ő volt az, akire mindig számíthatott, aki mindig mellette állt, akiben feltétel nélkül megbízhatott. Ő volt a támasza, a mindene, és most eljött az idő, amikor viszonozhatja a sok áldozatot, amit Vaneck Marallis hozott érte.

Részben az apja kedvéért készült férjhez menni Leonardóhoz is, az ő kívánsága volt ez a frigy. Pellea igent mondott a Generális legidősebb fiának, és a menyegzőjére készült, melyet valószínűleg napokon belül megtartanak. Most már nem volt visszaút, s az ifjú menyasszony azzal biztatta magát, hogy nem lesz semmi baj.

– Rendben, veled tartok – egyezett bele. – Csak egy percet adj, amíg átöltözöm. Köntösben mégsem szeretnék a ceremóniamesterrel találkozni.

Azzal elfordult, és a nyitott szárnyas ajtón át belépett a lakosztályába. Egyenesen a gardrób felé vette az irányt, és miután odabent volt, behúzta maga mögött az ajtót.

A következő pillanatban ledobta magáról a selyemköntöst, majd elkezdte kigombolni a csipkeruhát, melyet a köntös alatt viselt. Ekkor vette észre Monte cipőjét. Egy másodpercre mozdulatlanná dermedt, aztán lassan felemelte a fejét. Egyenesen a férfi szemébe nézett.

Rémület tükröződött a pillantásában, és gyorsan a szája elé kapta a kezét, nehogy felkiáltson. Sápadtan, mereven nézte Montét, és a fejében egymást kergették a gondolatok. Ezernyi érzés rohanta meg egyszerre: düh, keserűség, féktelen öröm… és igen: szerelem.

Ezért szorította a szájára a kezét, ezért nem akart sikoltani, nehogy Leonardo gyanút fogjon. Mert ha rájönne, hogy Monte itt van, természetesen azonnal hívatná az őröket. És Pellea ezt nem akarta. Akármilyen ellentmondásosak is voltak a Monte iránti érzései, azt semmi esetre sem szerette volna, ha a férfinak baja esik.

Megfordult, kipillantott az ablakon át a belső udvarra, ahol Leonardo várt rá, aztán vett egy nagy levegőt, és kinyitotta az ajtót. Kisétált a vőlegényéhez, miközben lázasan törte a fejét, milyen kifogással hozakodjon elő.

– Mi a baj? – tudakolta Leonardo, akinek rögtön feltűnt, milyen bizonytalanok a lány léptei, és milyen sápadt. – Rosszul érzed magad?

– Ó, igen – örült meg a jól csengő magyarázatnak Pellea. – Rám tört a migrén, mindjárt szétrobban a fejem. Nem halaszthatnánk délutánra ezt a megbeszélést a ceremóniamesterrel? Négyre, fél ötre talán használható állapotban leszek.

– Ó, mennyire sajnálom! De hogyhogy ilyen hirtelen? Hiszen az előbb még semmi bajod nem volt.

– A migrén már csak ilyen. Az egyik pillanatban még semmi jele, a következőben meg majd megőrülsz a fájdalomtól. Örülhetsz, hogy nem ismered ezt az érzést. – Pellea vágott egy grimaszt, és dörgölni kezdte a halántékát. – Most megyek, lefekszem. Remélem, hamarosan elmúlik.

– Én is remélem – felelte sötéten Leonardo. – Az esti bálra muszáj rendbe jönnöd, hiszen most jelentjük be az eljegyzésünket. Ja, és el ne felejtsd a diadémot! Viselned kell ma este.

– Úgy lesz. Ne aggódj, délutánra kialszom a migrént, és minden úgy megy majd, mint a karikacsapás.

– Biztos vagy benne, hogy nem kell orvos? Szívesen szólok Dracken doktornak.

– Nem, köszönöm. A nyugalom és a pihenés mindig segít.

– Hát jó. Ahogy gondolod. – Leonardo finoman megfogta a lány kezét, és föléje hajolt. – Akkor fél ötkor találkozunk a könyvtárban, szépségem.

– Ott leszek.

Pellea halványan elmosolyodott, és addig nézett a férfi után, míg be nem csukódott mögötte a kovácsoltvas kapu. Aztán sarkon fordult, és visszaszaladt az öltözőszobába.

– Hát te meg mit keresel itt?! – förmedt Montéra dühösen. – Még van képed idejönni?

A lány dühkitörése meglepte Montét. Azt hitte, Pellea örülni fog neki, hiszen ő szívből örült a viszontlátásnak.

– Csak nem képzeled, hogy megint eljátszhatod velem ugyanazt, mint a múltkor?

– Nem, dehogy! – tiltakozott Monte. – Most valami egészen másról van szó, hidd el.

– Na, ne mondd! Idejössz titokban, beosonsz a palotába, és elrejtőzöl a lakosztályomban. Pontosan úgy, mint legutóbb. Elárulnád, mi változott?

– Az, hogy ezúttal velem jössz, amikor elmegyek. – Monte csibészesen elvigyorodott.

Pellea rábámult. Még hogy vele menjen! Megőrült ez a fickó?

Persze ha egészen őszinte akar lenni magához, be kell vallania, hogy nagyon szívesen vele tartana akár a világ végére is. Csakhogy nem teheti, még csak nem is gondolhat ilyesmire. Így is túlságosan sok éjszakát pazarolt el azzal, hogy Montéról, az együtt töltött szenvedélyes órákról ábrándozott. Ideje kivernie a fejéből ezeket a haszontalan gondolatokat. Nem gyengülhet el, egyetlen pillanatra sem, és még véletlenül sem szólhatja el magát Monte előtt a babáról.

– Hogy jutottál be ide? – tudakolta hűvösen Pellea. – Vagy tudod mit? Inkább ne is mondj semmit! Úgyis csak hazudnál.

Most már a férfi szeme is dühösen villant meg.

– Nem szokásom hazudozni – vágta oda fagyosan.

Mereven, mérgesen nézték egymást.

Pellea tényleg haragudott Montéra, amiért hívatlanul betört hozzá, amiért gondot okozott neki, és amiért mindkettejüket veszélybe sodorta. Ugyanakkor tudta, hogy a düh, amely elöntötte, önvédelmi reakció. Távol kell tartania magától a férfit, és erre ez a legjobb módszer. Nagyon jó tudta, hogy ha Monte megérinti, azonnal elveszett. Hiszen már attól is kiborult, hogy megpillantotta.

Monte volt a legvonzóbb, legcsinosabb férfi, akivel valaha találkozott. Fekete hajú, kék szemű, magas és izmos, akár egy filmsztár. Pellea elfojtott egy vágyakozó sóhajt.

– Ez most mind mellékes – legyintett unottan. – A legfontosabb, hogy kijuttassunk innen téged.

Monte ismét elmosolyodott, szeméből eltűnt a haragos villámlás.

– Most, hogy ennyit fáradoztam, hogy bejussak, meg akarsz szabadulni tőlem?

– Nem érdekel, mennyit fáradoztál, itt nem maradhatsz. Egyetlen percig sem.

– Kegyetlen vagy – mondta Monte, és a tekintete, ahogy végigsiklott Pelleán, felért egy simogatással. – Máris elküldesz, holott csak most találtam rád?

A lány az ajkába harapott, aztán megrázta a fejét.

– Nem, ezúttal nem hagyom, hogy elkábítsanak a szép szavak – jelentette ki. – Tűnj el, most rögtön!

– Különben mi lesz? – Monte gunyorosan vonta fel a szemöldökét. – Hívod az őröket?

– Ha muszáj.

– Jobban szeretném, ha nem hívnád őket.

– Akkor menj el! Most.

– Nem lehet – sóhajtotta Monte. – Még nem végeztem el, amiért idejöttem. Konkrét célokkal érkeztem, Pellea.

A lány védekezően emelte fel a kezét.

– Nekem ehhez mi közöm?

– Nagyon sok – mosolygott a férfi. – Mert miattad jöttem. Mit szólnál egy békebeli, hamisítatlan lányrabláshoz?

Pellea zavartan hunyorgott. Monte szavai megdöbbentették. Azért jött, hogy elrabolja őt? Vagy csak tréfál? Persze ez elég rossz vicc lenne.

– Mondd csak, megbolondultál? Mégis, hogy képzeled? Hogy akarsz kicsempészni egy olyan épületből, amely hemzseg az őröktől, és ahol minden szegletben van egy biztonsági kamera?

– Megvan rá a módszerem, hidd el. Elvégre bejutottam valahogy ebbe a szigorúan őrzött épületbe.

– Hát ez az! Kíváncsi lennék, hogyan csináltad. Hogy cselezted ki az őröket?

Monte mosolya egyre szélesebbé vált.

– Szakmai titok.

– És mégis, miféle szakmát űzöl mostanában? A falmászás világcsúcsát akarod megdönteni?

– Nem. – A férfi arca komollyá vált. – Én vagyok az ország törvényes ura, te is tudod. A trónörökös.

– Aha, ezt már mintha mondtad volna. Ébredj fel, Monte! Azok az idők már elmúltak. Ideje szembenézned a valósággal.

– A valóság az, hogy hamarosan felülhetek apám trónjára. Majd meglátod.

Pellea hátán végigfutott a hideg. Tudja vajon Monte, miről beszél? Tudja, hogy a puccs háborút és halált jelent? Veszélybe kerülnek, sőt talán meg is halnak azok az emberek, akiket szeretnek.

Pellea elfelejtette, hogy nem szabad a férfihoz érnie: odalépett hozzá, a mellére tette a kezét, és könyörögve a szemébe nézett.

– Kérlek, Monte! – suttogta. – Kérlek, ne tedd ezt velünk!

A férfi az ajkához emelte a lány kezét, és belecsókolt a tenyerébe.

– Ne félj, neked nem történhet semmi bajod! – mormolta megnyugtatóan. – Vigyázni fogok rád, hiszen tudod, milyen fontos vagy nekem.

– Nem, nem tudom – rázta meg a fejét Pellea. – És azt hiszem, te sem tudod igazán, mire készülsz. Ha valamiféle forradalmat robbantasz ki, annak beláthatatlan következményei lehetnek. Egy felkelésnek sebesültjei, halálos áldozatai vannak. Mondd, tényleg ezt akarod?!

– Akkor is voltak halottak és sebesültek, amikor a Granvillik huszonöt évvel ezelőtt átvették a hatalmat – mutatott rá Monte. – Vegyük például a szüleimet, akiket hidegvérrel lemészároltak. És mi, gyerekek sem úsztuk volna meg, ha a hűséges embereink ki nem szöktetnek minket a kastélyból, át nem csempésznek a kontinensre, és nem teremtenek nekünk új személyazonosságot. Én és az öcsém pár óra leforgása alatt mindent elveszítettünk: a szüleinket, az otthonunkat, a hazánkat és a jövőnket. – Szúrós tekintettel nézett a lányra. – Mégis, mit vársz tőlem, Pellea? Talán felejtsem el ezt az egészet? Bocsássam meg ezeknek a szörnyetegeknek, amit ellenem és a családom ellen elkövettek? Mert ezt hiába is várod. Képtelen lennék rá.

Pellea hátán végigfutott a hideg. Tudta, mit jelent ez rá nézve: hogy az apjának sincs kegyelem. Vaneck Marallis mint a trónbitorló kegyence az elűzött uralkodói család ellenségének számított.

A következő pillanatban megszólalt a gong, mire mindketten összerezzentek.

– Igen! – szólt ki Pellea, miután sikerült visszanyernie a lélekjelenlétét.

– Bocsásson meg, Marallis kisasszony! – harsant fel kintről egy férfihang. – Fromer hadnagy vagyok. Csak meg akartam kérdezni, mikorra hozhatjuk önnek a diadémot.

– Az őrség parancsnoka – pillantott Montéra Pellea. – Be kellene hívnom.

– Tudom, hogy nem fogod behívni – felelte halkan a férfi, és tökéletesen nyugodtnak látszott.

– Mondana egy időpontot, kisasszony? – hallatszott megint Fromer hangja.

– Ó, igen. Elnézést, hadnagy. Azt hiszem, az volna a legjobb, ha este hétre hoznák a diadémot. Addigra megérkezik a fodrászom is.

– Időben itt leszünk, kisasszony. Köszönöm.

Azzal az őrség parancsnoka távozott. Pellea dermedten bámult a kapura, aztán megfordult, és Montéra pillantott. Tessék, már megint megadta magát a férfi vonzerejének! De talán még nincs veszve minden. Talán képes lesz erőt mutatni, nem úgy, mint két hónapja, amikor Monte először felbukkant az életében. Akkor ő sokkal gyöngébb volt, sokkal sebezhetőbb, hiszen öt perccel előtte veszett össze az édesapjával.

A férfi szinte a semmiből bukkant elő, miközben ő a kertben, a szökőkútnál zokogott. Nagyon rosszul érintette, hogy összekaptak az apjával, hiszen különben szinte soha nem veszekedtek. Nem is tudta volna megmondani, mi bántja jobban: az, hogy megsértette azt az embert, akit a legjobban szeretett, vagy az, hogy tisztában volt vele, előbb vagy utóbb úgyis meg kell tennie, amit az apja vár tőle.

Akkoriban kezdett megrendülni Vaneck Marallis egészsége, bár még nem volt ágyban fekvő beteg, úgy, mint most. Magához hívatta a lányát, és értésére adta, hogy feleségül kell mennie Leonardo Granvillihez. Erre Pellea közölte, hogy jószántából soha, legfeljebb fegyverrel kényszeríthetik az oltár elé.

Az idős férfi hálátlannak nevezte a lányát, és kijelentette, hogy Pellea hamarosan vénkisasszony lesz, igazán nincs mire várnia.

– Menj hozzá, kislányom! Nála jobb partit keresve sem találhatnál. Óriási szerencse és megtiszteltetés, hogy éppen te kellesz neki. Nem is értem, mi bajod vele, hiszen kiskorod óta ismered, és eddig úgy tűnt, jól megértitek egymást. El sem tudod képzelni, milyen gazdag és hatalmas leszel mint az ország leendő uralkodójának hitvese.

– Pénz és hatalom! – fújt megvetően Pellea. – Persze téged más sem érdekel.

– A hatalom igenis fontos – bizonygatta az apja sápadtan. – Védelmet jelent, biztonságot. Néha az életet. Értsd meg, beteg vagyok, ki tudja, meddig élek még. Nem akarlak magadra hagyni ezen a világon. Azt szeretném, ha volna melletted valaki, aki vigyáz rád, aki gondoskodik rólad.

Hiába bizonygatta Pellea, hogy neki nem kell szárazdajka, tud ő vigyázni magára, az édesapja hallani sem akart ilyesmiről. Makacsul ragaszkodott ehhez a frigyhez, és hogy a lány is megértse, miért ilyen eltökélt, elmesélte neki, valójában hogyan halt meg az édesanyja.

– A felkelés utáni években még nem élveztem a Generális feltétlen bizalmát – magyarázta. – Sokan gyanakodva néztek rám, mert egykor a királyi családnak dolgoztam, ezért mellőzött lettem kormányzati körökben. Volt azonban valaki, akit a Generális jobb kezének tartottak. Victor Halma volt a neve…

Pellea megborzongott. Ezt a nevet már ő is hallotta. Victor Halma a Granvillik legszörnyűbb ítéleteinek piszkos kezű végrehajtója volt.

– Ő vetett szemet anyádra – sóhajtott fel fájdalmasan az idős férfi, és egy pillanatra lehunyta a szemét. – Egyfolytában zaklatta, figyeltette, követte, az ajánlataival ostromolta. Anyádnak egy perc nyugta sem volt tőle. Halma képtelen volt beletörődni az elutasításba.

– Ó, szegény anyám! – Pelleának fogalma sem volt, hová akar kilyukadni az apja, hiszen neki mindig azt mondták, hogy az édesanyja egy különösen súlyos influenzajárványban veszítette az életét.

Marallis vett egy nagy levegőt.

– Hiába panaszoltam be az erőszakoskodót, hiába próbáltam megvédeni anyádat. Akkor még senki sem voltam, így aztán senki nem állt mellém, senki sem segített a nagyhatalmú Halmával szemben. És amikor szolgálati útra utaztam Párizsba, a gazfickó kihasználta a távollétemet, hogy anyád egyedül van, védtelenül. Egyszerűen elraboltatta őt. A fogdmegjeivel a saját lakosztályába hurcoltatta és bezáratta. Ám miközben édesanyád arra várt, hogy Halma megérkezzen, talált a szobában egy tőrt, és véget vetett az életének, még mielőtt az a szörnyeteg megerőszakolhatta volna.

– De te mindig azt mondtad nekem, hogy…

– Hogy influenzában halt meg. Hát persze. Mi mást mondhattam volna, hiszen gyerek voltál! És akkoriban tényleg volt egy komoly járvány. De anyádat nem az vitte el. Öngyilkos lett, mert nem akart megbecstelenítve élni.

– És Victor Halma?

– Meghalt. Réges-rég. – Az apja tett egy határozott kézmozdulatot, jelezve, hogy szeretné lezárni a témát. – Gondolom, érted, mi az, amit mondani szeretnék, Pellea. Ha akkoriban befolyásos ember vagyok, meg tudtam volna védeni anyádat, és akkor most is élne.

– Mint ahogy akkor is élne, ha nem állsz a Granvillik oldalára a felkelés idején, hanem elmenekülsz a király híveivel együtt – mutatott rá a lány.

Az öreg Marallis úgy tett, mintha ezt meg sem hallotta volna.

– A legkülönösebb az volt az egészben, hogy a történtek után megfordult a szerencsém. Elnyertem a Generális bizalmát, és egyre magasabbra emelkedtem a kormányzati ranglétrán. Ma már befolyásos ember vagyok, úgyhogy nem történhet ilyesmi a családommal. És azt szeretném, ha téged akkor sem fenyegetne efféle veszély, ha én már nem leszek.

Pellea ezek után már megértette az apját, és nagyon hálás volt neki mindenért, amit valaha tőle kapott. De a gondolat, hogy hozzámenjen Leonardóhoz, mégis elviselhetetlennek tűnt számára.

Hát emiatt zokogott a kútnál, és amikor egyszer csak felnézett, észrevette, hogy egy idegen férfi áll tőle alig két lépésre. Monte volt az.

– Jó napot! – villantott a lányra egy ragyogó mosolyt a csinos fiatalember. – Volna kedves elrejteni valahol? Azt hiszem, az őrök észrevettek.

És valóban: a következő pillanatban már hallatszott is, hogy az őrség odaér a kapuhoz.

– Siessen! – Pellea az ajtó felé mutatott, aztán bekísérte a férfit a hálószobájába. – Bújjon be oda, a polc mögé! Az őröket meg bízza rám!

Hát ekkor kezdődött. Így lett Pellea akarata ellenére a trónkövetelő cinkosa. És mivel első látásra beleszeretett a titokzatos fiatalemberbe, hamarosan engedett a tüzes ostromának.

A kaland azonban, mint ahogy pár héttel Monte távozását követően kiderült, sajnos nem maradt következmények nélkül. A lány szorult helyzetbe került, és rájött, hogy okosabb igent mondania Leonardónak. Ezzel ugyanis két legyet üt egy csapásra: nemcsak aggódó apját nyugtatja meg, de nevet – nem is akármilyen nevet – szerez a születendő gyermekének.

Egyáltalán nem méltányolja, milyen kockázatot vállalok miatta, bosszankodott magában a lány. Magától értetődőnek tekinti, hogy elküldtem az őrséget, mint ahogy két hónappal ezelőtt is.

Akkor, ha lehet, a mostaninál is nagyobb volt a lebukás veszélye, hiszen valaki észrevette, hogy illetéktelen személy tartózkodik a kastélyban, és az őrök napokig kutattak Monte után, miközben ő mindvégig Pellea hálószobájában tartózkodott.

– Jól gondolom, hogy az egyik régi, családi ékszerünkről van szó? – érdeklődött Monte. – Mintha Leonardo is említette volna az imént.

– Mióta hallgatózol? – csattant fel Pellea. – Mióta kémkedsz a lakosztályomban?

– Miért? Van valami, amit érdemes lenne kikémlelni? – vigyorgott a férfi.

Pellea legyintett és elfordult.

– Ne aggódj! – próbálta megnyugtatni Monte. – Csak az esküvői ruháddal kapcsolatos telefonhívást hallottam, meg persze azt, amit Leonardóval beszéltél.

A férfi szemügyre vette a ruhát, mely a mahagóniszekrényen lógott. Meseszép estélyi volt: sötétzöld szatén alapon áttört fekete bársony. A férfi megsimogatta a ruha erősen karcsúsított derekát, és elképzelte, hogy tánc közben átöleli Pelleát. Milyen jó is volna!

– Ezt fogod viselni a ma esti bálon?

– Igen.

– Illeni fog hozzá a diadém.

– Még emlékszel rá? – csodálkozott a lány.

– Nem igazán, hiszen gyerekként láttam utoljára. Viszont ünnepi alkalmakkor sok kép készült anyámról. Azokat elég gyakran nézegettem. Tudod, anyám diadémja volt.

Pellea felsóhajtott, és védekezőn összefonta a karját maga előtt.

– Már nem az övé – sóhajtotta.

Monte keserűen felnevetett.

– Nem. A győztes mindent visz, ahogy mondani szokták.

A lányt elöntötte a bűntudat. Pedig tudta, hogy butaság, hiszen még a világon sem volt, amikor a hatalomátvétel történt.

– Nem én akartam, hogy így legyen – jelentette ki dacosan.

– Tisztában vagyok vele. Tudod, Pellea, régi história ez. Mégsem múlt el elég idő ahhoz, hogy az ország elfelejtse a családot, mely évszázadokon át kormányozta. Huszonöt évnél jóval több kell ahhoz, hogy eltöröljék a föld színéről háromszáz év minden vívmányát.

Pellea az ajkába harapott. Ránézett a férfira, és látva, milyen mély szomorúság csillog a szemében, elszorult a szíve.

– Sajnálom – suttogta, és Monte karjára tette a kezét. – Sajnálom, hogy bitorolnom kell édesanyád diadémját. Leonardo megkért, hogy viseljem, és én beleegyeztem. Nem is gondoltam bele, hogy…

– Nincs semmi baj.

A férfi egészen közel hajolt hozzá, és Pellea tudta, hogy meg akarja csókolni. Gyorsan hátralépett.

Monte csalódottan rázta meg a fejét.

– Tulajdonképpen hol van? Hol őrzik? – kérdezte.

– Úgy érted, a diadémot? – Pellea gyanakvó pillantást vetett rá. Vajon miben sántikálhat? – Az eredeti helyén, a díszteremben, egy múzeumi tárlóban. Szigorúan őrzik. Valahányszor kiveszik, mindig katonai felügyelet alatt szállítják ide-oda a palotában.

– És gondolom, téged is szigorúan őrizni fognak, amíg viseled.

– Abban biztos lehetsz.

Monte elgondolkodott.

– Végtére is érthető. A tiara egy kisebb vagyont ér. Nagy tisztaságú aranyból készült, csodálatos a kidolgozása, és pompás gyémántok meg smaragdok díszítik, csupa első osztályú, művészien csiszolt drágakő.

A lány szigorú pillantást vetett rá.

– Csak nem akarod ellopni a diadémot? Eszedbe ne jusson! Egészen biztosan elkapnak, és…

– Sose félts engem! – A férfi felnevetett. – Hogy őszinte legyek, nem csak a diadémot szeretném magammal vinni, hanem a viselőjét is. Képtelen vagyok belenyugodni, hogy hozzámész ehhez a tökfilkó Leonardóhoz.

Pellea szíve nagyot dobbant.

– Hanem kihez menjek hozzá? – tette fel a kérdést élesen. – Csak nem akarod te megkérni a kezemet?

A férfi láthatóan meghökkent. Hirtelenjében nem tudta, mit feleljen a kérdésre. Valójában esze ágában sem volt megnősülni. Hogyan is tehetné meg most, ilyen kevéssel a hatalomátvétel előtt? Felelőtlenség volna, hiszen az is lehet, hogy nem jár sikerrel, és akkor garantáltan halál vár rá. Arról nem is beszélve, hogy ha napirenden lenne a házasság kérdése, akkor sem vehetné el egy olyan ember lányát, aki elárulta a családját.

– Egyelőre nem – felelte őszintén. – Most az a legfontosabb, hogy elvigyelek innen.

– És ha én nem akarok elmenni?

– Miért ne akarnál? Nem hinném, hogy őszintén, szívből ragaszkodsz ehhez a mamlasz Leonardóhoz.

Pellea méltóságteljesen kihúzta magát.

– Légy szíves, ne sértegesd a vőlegényemet!

– Pellea, nem gondolhatod komolyan…

– Biztosíthatlak róla, hogy nagyon is komolyan gondolom. Ha minden jól megy, egy héten belül a felesége leszek.

Monte kinyújtotta a kezét, és gyöngéden kisimított egy hajtincset a lány arcából.

– Ezt egyszerűen nem értem. Miért csinálod?

– Mert így lesz a legjobb. Megígértem, és én nem szoktam megmásítani a szavam.

Pellea a szekrény felé fordult, kinyitotta az ajtaját, és úgy tett, mintha valamit keresne odabent. A férfi odaállt a háta mögé.

– Apádnak tettél ígéretet, ugye? Az ő ötlete volt ez a házasság.

A lány dühösen pördült meg.

– Hagyjuk ki ebből apámat, jó?

– Aha. Mindjárt gondoltam, hogy így van. A jó atya, aki beházasítja a lányát az országot kormányzó dinasztiába. De miért pont Leonardo?

– Mert ő lesz a Generális utóda – felelte őszintén Pellea. – És mert ő volt az, aki megkérte a kezemet.

– És ha én is megkérnélek? Akkor is hozzámennél?

Monte szerette volna leharapni a nyelvét, de már elkésett. A meggondolatlan mondat kicsúszott a száján.

Pellea ránézett, ám a remény azonnal meghalt a szívében. A kérdés szónoki volt, Monte nem gondolta komolyan.

– De nem fogsz megkérni, ugye? – kérdezte halkan.

A férfi lehajtotta a fejét.

– Nem, nem hiszem.

– Akkor miért teszel fel ilyen kérdéseket?

Egy ideig hallgattak.

– No és mit szól a frigyhez a kedves papa, Giorgio Granvilli? – törte meg a csendet Monte, és kis híján a foga is megcsikordult, amikor a gyűlölt zsarnoknak, szülei gyilkosának a nevét kiejtette.

Pellea habozni látszott.

– Ami azt illeti, erről nem sokat tudok – felelte tartózkodóan. – A Generális mostanában sokat betegeskedik, bár nem tudom pontosan, mi baja. Ideje nagy részét gyógykezeléseken vagy a tengerparti rezidencián tölti, ott lábadozik. Az államügyeket jobbára Leonardo viszi, és nagyon élvezi a dolgot.

– Azt meghiszem. – Monte gúnyosan elmosolyodott. – Milyen kár, hogy már nem sokáig játszadozhat, mert hamarosan elveszem tőle a kis játékszerét.

– Mit forralsz, Monte? Mi az, amire készülsz?

– Semmi olyasmi, ami miatt aggódnod kellene, drágám. – A férfi játékosan megérintette Pellea haját. Gyorsan témát váltott. – Hogy van apád?

– Nem jól. – A lány elfordult, és megint keresgélni kezdett a szekrényben. Kivett egy blúzt.

– Értem. Félsz, hogy elveszíted, ezért igyekszel a kedvébe járni a házassággal, még mielőtt…

– Ki ne mondd! – rivallt rá a lány.

Monte leforrázottan hallgatott el. A világért sem akart olyat tenni, amivel megbántja Pelleát.

– Szóval apád azt szeretné, ha idővel te lennél az ország első asszonya – jegyezte meg elgondolkodva.

Próbált az emlékezetébe idézni mindent, amit Vaneck Marallisról tudott. A férfi harminc évvel ezelőtt állt Monte apjának, Grandor királynak a szolgálatába, és a legbuzgóbb udvari tanácsosok közé tartozott. A király felismerte kiemelkedő képességeit, így gyorsan haladt előre a ranglétrán. De aztán jött az államcsíny, és kiderült, hogy Marallis a felkelőknek dolgozott, ellátta őket információkkal a királyi udvarról. Természetes, hogy Monte az ellenségei közé sorolta az idős férfit, és nem tartotta valószínűnek, hogy valaha is megbocsátja az árulását.

– Későre jár – állapította meg Pellea türelmetlenül. – Remélem, megbocsátasz, de miután felöltöztem, magadra hagylak kis időre. Máris késésben vagyok.

– Hová készülsz?

– Meglátogatom apámat, de ne félj, nem maradok sokáig. Amint lehet, visszajövök, mert ki kell találnunk, mi legyen veled.

– Úgy, szóval ki kell találnunk!

Monte hangja gúnyosan csengett, a lány azonban ügyet sem vetett rá. A blúz után kiválasztott egy elegáns, krémszínű nadrágkosztümöt, aztán eltűnt a paraván mögött.

Villámgyorsan felöltözött, a férfi nem győzött csodálkozni.

– Sajnos most nincs több időm rád – jelentette ki Pellea méltóságteljesen, miután ismét megjelent. – Mennem kell, apám már biztosan nagyon vár. Félóra múlva itt leszek megint. Várj meg, légy szíves, ne menj sehová!

– És ha mégis elmegyek? – kérdezte hanyagul Monte.

– Ugyan, hová mennél? Ha felfedeznek, azonnal halál fia vagy.

A férfi felnevetett.

– Csak nem arra célzol, hogy Leonardo megöl? Vele fél kézzel elbánok, ne félj!

– Ebben azért ne legyél olyan biztos! Leonardo nagyon erős és gátlástalan. Gondolkodás nélkül végezne veled, ha meglátna valahol.

– És valami azt súgja, hogy te ezt nem szeretnéd. – Monte elmosolyodott. Jólesett neki, hogy Pellea ennyire aggódik érte.

A lány az órára pillantott.

– A végén még kicsúszom az időből! – bosszankodott, majd az ajtó felé taszigálta a férfit. – Menj ki az udvarra, légy szíves, és ott várj! Nekem még van idebent egy kis dolgom.

– Megtudhatom, micsoda?

– Nem. Nem tudhatod meg. No, menj! Menj már!

Monte végül engedelmeskedett, és meglepődött, mert a lány nemcsak az ajtót zárta be mögötte, miután kituszkolta a belső kertbe, hanem az öltözőszoba ablakát is. Vajon mit csinálhat? Talán ismét át akar öltözni? De amiatt nem kellett volna kiküldenie, hiszen az előbb is a spanyolfal mögött öltözött. Ki érti a nőket?

Monte nagyot sóhajtott. Ahogy az ablak felé fordult, annyit még látott, hogy Pellea a nagy beépített szekrény elé lép, és kinyitja. Szóval mégiscsak átöltözik. A férfi sajnálta, hogy nem lehet mellette. Elvesztegetett időnek érzett minden percet, amelyet nem töltöttek együtt. Nem volt sok ideje, és azt a keveset szerette volna teljes egészében Pelleával tölteni. Még akkor is, ha a terve sikerrel jár, és rá tudja beszélni a lányt, hogy szökjön meg vele.

Monte körbehordozta pillantását a belső udvaron, és arra gondolt, hogy itt szinte semmi sem változott az elmúlt százötven évben. Minden kő, minden fa és bokor az ősei dicséretét zengte. De vajon ő, Monte hogy fog bekerülni a történelembe? Vajon sikerül-e helyreállítania a királyságot, és vajon vissza tudja-e helyezni a családtagjait az őket megillető helyre?

Megfordult, és a másik ablakon át most a hálószobába kukucskált be. Tekintete önkéntelenül megpihent a hatalmas franciaágyon, melyben majdnem három teljes napot töltött két hónappal ezelőtt. Már az ágy látványa is elegendő volt ahhoz, hogy életre keljen a múlt: maga előtt látta Pellea tökéletes testét, érezni vélte a bőre illatát. Egy csapásra elöntötte a forróság.

Pellea különleges nő volt. Még soha senki nem gyakorolt ilyen erős hatást Montéra, mint ő. Teljhatalmú úrnője volt a férfi képzeletének, sőt a szívének is.

Ez egészen új gondolat volt. Ha Monte túléli a nyarat, akkor talán…

A férfi nem fejezte be a gondolatot. Maga is meglepődött rajta, miféle fura ötletei támadnak, hiszen nem állt szándékában fogadalmakat tenni. Még önmagának sem.

De vajon hol lehet Pellea? Mit csinálhat ilyen sokáig? Azt mondta, hogy sietnie kell, mert már így is késésben van.

– Pellea! Minden rendben? – kiáltott be az öltözőszoba ablakán a férfi.

Semmi válasz. Monte bekopogtatott.

– Pellea! Ott vagy még?

Micsoda ostoba kérdés, dohogott magában. Hol lenne? Nem hagyhatta el a lakosztályt, hiszen ő ott állt az egyetlen kijárat előtt.

Választ azonban továbbra sem kapott, így bement az épületbe, és benyitott a gardróbba.

Pellea azonban nem volt sehol. Mintha a föld nyelte volna el.

2. FEJEZET

Monte először megijedt. Ilyen nincs! Egy ember nem tűnhet el nyomtalanul! Aztán gondolkodni kezdett. Kell hogy legyen valami magyarázat erre az egészre. Pelleának nem veszhetett nyoma.

Mivel utoljára a beépített szekrény előtt látta a lányt, odament, és kinyitotta az ajtaját. A gardróbszekrény akkora volt, hogy akár be is léphetett, és Monte pontosan ezt tette, de Pelleát ott sem találta. Egy perccel később azonban, egy rakás vállfán lógó ruha mögött felfedezett egy ajtót, amely nem volt becsukva, hanem csupán behajtották.

Aha! Egy titkos szoba! Monténak nem volt tudomása erről a helyiségről, és az első látogatása alatt Pellea nem beszélt neki erről. Igaz, nem is nagyon volt rá ideje, hiszen alig három napot töltöttek együtt. Félretolta a ruhákat, és kinyitotta az ajtót.

Azonnal meglátta Pelleát. A lány egy sor monitor előtt ült, és a képernyők, amennyire Monte meg tudta állapítani, a kastély különböző helyiségeit mutatták.

– Nocsak, nocsak! Hát ez meg micsoda? Neked hozzáférésed van a kastély biztonsági rendszeréhez?

Pellea riadtan rezzent össze, de amikor megpillantotta a férfit, csak megvonta a vállát.

– Úgy látszik, lebuktam.

– Hogyan lehetséges ez?

– Évekkel ezelőtt, amikor a kamerarendszert kiépítették, apám fontos pozícióban volt még, és elintézte, hogy ne egy, hanem két ellenőrző központot hozzanak létre. Az egyik ez a szoba. Így amikor apám meglátogatott, bármikor megnézhette, ki hol van, és mit csinál éppen a kastélyban. Én régebben nem nagyon jártam be ide, de az utóbbi időben rájöttem, milyen hasznos dolog mindenkiről mindent tudni.

– Képes vagy kezelni a rendszert?

– Természetesen. Nem sok mindenhez értek, de a számítógépekhez történetesen igen. Több könyvet is elolvastam ebben a témában.

Monte elmosolyodott.

– Le vagyok nyűgözve – mondta, mire Pella elvörösödött, és gyorsan lesütötte a szemét. – Szóval, ha kedved szottyan, bármikor megnézheted, ki merre jár, ki mit csinál a kastélyban. Tényleg nagyon hasznos. – A férfi elgondolkodott. Láthatóan fontolóra vette, mennyit profitálhat ő maga is ebből a lehetőségből.

Pellea megfordult a székével, és sóhajtott egy nagyot.

– Be kellett volna zárnom azt az ajtót. Nem lett volna szabad megmutatnom neked, mi van itt.

– Nem is mutattad meg – vigyorgott Monte. – Magam jártam utána.

A lány felállt a helyéről.

– Most már aztán tényleg mennem kell – mondta. – Gyere!

Monte vonakodva követte. Amikor Pellea bezárta a gardrób falából nyíló, tapétával borított kis ajtót, az szinte teljesen eltűnt, annyira beleolvadt a falba.

– Hát akkor vigyázz magadra! – búcsúzott a lány. – És ha lehet, ne menj vissza a monitorszobába!

Monte homloka ráncba szaladt. Maga sem értette, mi ütött belé, de nem akarta, hogy Pellea elmenjen. Nem volt kedve egyedül maradni, a lánnyal akart tölteni minden percet, amíg csak lehet.

– Megengeded, hogy elkísérjelek? – szólt a lány után.

Pellea meglepetten fordult hátra.

– Hová? Apámhoz?

– Igen. Szeretném látni, ha lehetséges.

– Mégis, hogy képzeled? Monte, apám nagyon beteg, nincs abban az állapotban, hogy látogatókat fogadjon.

– Nem kell, hogy lásson engem – magyarázta a férfi. – Nem is szükséges tudnia arról, hogy itt vagyok. De nekem fontos, hogy a saját szememmel lássak egy embert, aki ismerte a szüleimet, aki hosszú éveken át közel állt hozzájuk. Hogy halljam a hangját. Ígérem, semmi olyasmit nem fogok tenni, amivel esetleg felzaklathatom.

Pellea elgondolkodott. Pontosan tudta, hogy Montének mi a véleménye az apjáról. A herceg sosem titkolta, hogy árulónak tartja az idős Marallist. Pellea azonban biztosra vette, hogy nincs igaza, és nagyon szerette volna bebizonyítani a szerelmének, hogy az ő édesapja csupán a körülmények áldozata, és nemhogy nem áruló, de nincs nála becsületesebb, tisztességesebb ember a földön. Lehet, hogy élnie kellene a kínálkozó lehetőséggel? Végtére is miért ne vihetné magával Montét?

– Szóval akkor a háttérben maradsz, és semmiképpen nem adod jelét annak, hogy ott vagy?

– Semmiképpen – ismételte Monte. – Esküszöm. Ugye hiszel nekem?

Pellea felsóhajtott.

– Az a baj, hogy igen. Hát jó, elkísérhetsz. De nagyon óvatosnak kell lennünk. Azzal, hogy elhagyod a lakosztályomat, nagy kockázatot vállalsz, remélem, tisztában vagy vele. Bár az a legvalószínűbb, hogy nem találkozunk senkivel. Apám szobája nincs messze az enyémtől, és tudom, mikor tart pihenőt a nővér. Mindig olyankor megyek apámhoz, amikor éppen egyedül van.

Elindultak.

– Süsd le a szemed! – tanácsolta halkan Pellea, mielőtt kiléptek volna a folyosóra. – Ha jön is valaki, ne vegyék észre rögtön, hogy idegen vagy itt. És ne járj olyan peckesen! Túlságosan arisztokratikus a járásod. Kisebbeket lépj, és ejtsd le a vállad! – Nyomatékul rácsapott a férfi vállára. – Ez az! Látod, máris sokkal jobb. Gyerünk!

– Élvezed, mi?

– Micsodát? Hogy megütöttelek? – A lány elnézően mosolyogott. – Egyáltalán nem. Gyűlölöm a fizikai erőszakot.

– Hazudós. Akkor miért csináltad?

Pellea nem felelt, csak beszédes pillantást vetett rá, mielőtt kilépett a folyosóra. El sem hitte, micsoda vakmerő dologra vállalkozott: tényleg vállalta, hogy magával viszi Montét az apjához? Megbabonázta ez az alak, vagy mi? Kész őrület! Amint meglátja a férfit, mintha kikapcsolna a józan esze, és az érzései átveszik az uralmat a cselekedetei fölött.

A fejében egymást kergették a gondolatok. Vajon miért jött vissza Monte? És ha már visszajött, miért pont most, amikor ő beleegyezett, hogy hozzámegy Leonardóhoz?

És miért dobog ilyen vadul a szíve? Nem számít, mennyire szereti Montét, többé nem gyengülhet el. Az érzések nem fontosak, a születendő gyermekére kell gondolnia.

Mosoly suhant át az arcán. Édes kicsikém, gondolta. Ne félj, vigyázok rá! Apádnak sem lesz semmi baja.

Monténak ritkán támadtak kétségei. Általában határozott véleménye volt mindenről, gyorsan döntött, nem sokat rágódott a dolgokon.

Most azonban, miközben nézte Marallist, ahogy a lányával beszélgetett, elbizonytalanodott.

Nem értette, miért hozta magával Pellea, hiszen a lány is tudta, hogy ő bosszúra szomjazik. És mégis idevezette, az egyik fő ellenségéhez, aki íme, magatehetetlenül fekszik. Vagy lehet, hogy Pellea nem sejtette, miféle kockázatot vállal?

Senki számára nem jelentett volna nehézséget, hogy kárt tegyen az öregemberben. Akár egy gyerek is elbánhatott volna vele. Törékeny volt, kiszolgáltatott és sebezhető, pedig egykor óriási hatalom összpontosult a kezében. Egy Monténál kevésbé nemes lelkű férfi egyetlen kispárnával elintézhette volna.

De ez nem volt Monte stílusa. A herceget úgy nevelték, hogy a gyöngéket és a betegeket gyámolítani kell, nem pedig elpusztítani. Pellea ezt nem tudhatta, de úgy látszik megérezte, hogy nincs félnivalója.

Monte figyelte apát és lányát, s ellentmondásos érzések rohanták meg. Egyrészt haragot érzett, hiszen az ember, aki itt feküdt előtte, segített a zsarnoknak elpusztítani mindent, ami Monte számára fontos volt. Másrészről viszont egy törékeny öregembert látott, akinek nyilvánvalóan nem volt sok ideje hátra, és aki a rajongásig szerette egyetlen gyermekét. Persze Monte nem gyengülhetett el, nem sajnálhatta meg halálos ellensége egyik csatlósát még akkor sem, ha meghatónak találta a jelenetet. Az ajtóból nézte, ahogy Pellea odahajol, és gyöngéden homlokon csókolja az öreget. Hallotta, hogy beszél hozzá, miközben egy hideg vizes ruhával törölgeti a homlokát, és felrázza a párnáit. Minden mozdulatából, minden szavából sugárzott a szeretet, amelyet Monténak kilencéves kora után nélkülöznie kellett. A hű alattvalók, akik megmentették az életét, odaadóan gondoskodtak róla, és soha semmiben nem szenvedett hiányt, kivéve ezt az egyet: a család szeretetét.

– Hogy vagy? – kérdezte halkan Pellea.

– Jobban. Amikor itt vagy, kislányom, mindig sokkal jobban érzem magam.

– Sajnos, nem maradhatok sokáig. Tudod, ma este lesz az álarcosbál, készülődnöm kell.

– Tényleg. – Az idős férfi megfogta lánya kezét. – Ma jelentitek be az eljegyzéseteket Leonardóval.

– Igen.

– Nagy megkönnyebbülés ez nekem, gyermekem. Nem is sejted, mekkora. Biztonságban tudhatlak, mielőtt végképp itt hagyom ezt a világot.

– Ne mondj ilyet, kérlek!

– Egyszer mind meghalunk, kedvesem, és nekem eljött az időm, tudom.

Pellea a fejét rázta, aztán lehajolt, és arcon csókolta a beteget.

– Nem hinném, hogy így volna. Egyszerűen csak lehangolt vagy, mert egyedül fekszel egész nap. Több társaságra lenne szükséged, arra, hogy emberek legyenek körülötted. Mit szólnál hozzá, ha megkérném a nővért, hogy kísérjen el a bálba? Kerekesszékkel odatolna, és elüldögélhetnél a terem egyik sarkában, ahonnan láthatnád…

– Nem, Pellea, nem megyek sehová. Hogy is mehetnék, hiszen felülni is alig tudok! Itt a legjobb nekem, hidd el!

A lány szíve elszorult. Számított erre a válaszra, mégis mellbe vágta, hogy az apja már meg sem akarja próbálni. Hogy máris a halálra készül. A szeme megtelt könnyel, de erős maradt, tudta, hogy itt és most nem szabad sírnia.

– Szoktál a múlton gondolkodni, apa? – váltott témát hirtelen. – Azon, hogy jutottunk idáig, ahol most tartunk.

Vaneck Marallis köhögött egy kicsit, majd bólintott.

– Az utóbbi időben más sem jár a fejemben, csak ez – vallotta be.

– Az az éjszaka is eszedbe jut néha, amikor leégett a kastély?

A férfi arca elborult.

– Az még a születésed előtt történt.

– Igen, tudom. Mégis úgy érzem, hogy az a végzetes éj a mai napig meghatározza az életemet.

– Milyen furcsa…

– Annyira azért nem furcsa. Azon a napon született a rendszer, amelyben a mai napig élünk.

– Azon a napon háború tört ki az országban, és a háború már csak ilyen. Pusztulást és szenvedést hoz magával. Ezen sajnos nem változtathatunk. – Vaneck Marallis a fal felé fordult, mintha többet nem akarna erről beszélni, és Pellea kissé megijedt, mert pontosan azért hozta szóba a témát, hogy Montét meggyőzze: az apja nem az a lelkiismeretlen szörnyeteg, akinek hiszi.

– Mindig azt szoktad mondani, hogy a felkelők komoly hibákat követtek el.

– Úgy van. De tévedni emberi dolog.

– Ha te mondod, apa…

Amikor a lány már feladta, és búcsúzni készült, az idős Marallis ismét megtörte a csendet.

– A kastély felgyújtása nem egyszerű tévedés volt, hanem szörnyű bűn – mondta halkan, de azért érthetően. – A királyi pár meggyilkolása pedig égbekiáltó gonosztett.

A lány szívéről nagy kő esett le.

– Tulajdonképpen mi történt? – kérdezte. – Hogy csúszhattak ki az események a felkelők irányítása alól?

– Akármilyen szent céllal robban is ki egy felkelés, ha egyszer megindulnak az emberek, csak idő kérdése, mikor kerül elő az első fáklya, vagy mikor dördül el az első lövés. Itt is ez történt. Nem így terveztük, egyáltalán nem ez volt a cél. Mégis ez lett a vége. Még most, huszonöt év elteltével is gyötör a lelkiismeret emiatt. És tudom, nem én vagyok az egyetlen.

– Egyáltalán miért csatlakoztál a felkelőkhöz, apa?

– Fiatal voltam, tapasztalatlan és könnyen lelkesedő. Úgy láttam, hogy a királyi család tagjainak túlságosan fejükbe szállt a dicsőség. Teljesen elzárkóztak mindenféle újítás és reform elől, és ennek az ország itta meg a levét. Ezért gondoltuk úgy sokan, hogy eljött a változások ideje.

– És most? Most mit gondolsz?

– Azt, hogy türelmesebbnek kellett volna lennünk. Nem kellett volna mindent egyszerre akarni. Jobb lett volna, ha megelégszünk a lassú, fokozatos átalakítással.

– Vagyis bánod, hogy részt vettél a felkelés előkészítésében?

– Soha semmit nem bántam még ennyire.

Pellea Monte felé pillantott, de nem látta jól a férfi arcát, mert árnyékban állt.

– De ha ez a helyzet, miért ragaszkodsz ahhoz, hogy hozzámenjek Leonardóhoz, és részt vegyek ennek a rendszernek a fenntartásában? – folytatta a faggatózást.

Marallis megint köhögött, ezúttal egy zsebkendőt is odatartott a szája elé.

– Mert Leonardo sokkal jobb uralkodó lesz, mint az apja. Nyitottabb, lendületesebb, a kormányzása jót fog tenni az országnak. Főleg, ha te ott állsz mellette, és a megfelelő irányba tereled. És mert mellette biztonságban tudhatlak.

Pellea szomorúan elmosolyodott, és még egyszer, utoljára megtörölgette a hideg vizes ruhával apja homlokát.

– Most már tényleg mennem kell, apa. Örülök, hogy jót beszélgettünk, de készülnöm kell a bálra.

– Hát persze. Menj csak, gyermekem! Érezd jól magad!

– Holnap reggel újra meglátogatlak, és elmesélem, mi történt, jó? – Pellea felállt, az ajtóhoz sietett, és a fejével intett Monténak, hogy kövesse.

– Sietnünk kell – susogta. – Rendszerint senkivel nem szoktam találkozni a folyosón ilyen tájban, de most késésben vagyok. Szóval óvatosnak kell lennünk. Gyere!

Kiléptek a folyosóra, ám alig tettek néhány lépést, a keresztfolyosóról léptek zaját hallották. Méghozzá legalább két pár katonacsizma puffanását. Az őrség!

Pellea habozás nélkül benyitott a legközelebbi ajtón, és szerencséje volt: egy takarítószekrényt talált.

– Befelé! – súgta Monténak, akinek tiltakozni sem volt ideje. A férfi belépett a szekrénybe, Pellea pedig utána nyomakodott, majd amilyen halkan csak tudta, bezárta az ajtót maguk mögött.

Szorosan egymáshoz simulva, a lélegzetüket visszafojtva füleltek, hallgatták a közeledő lépteket. Aztán ahogy az őrség elhaladt előttük, a csizmakopogás lassan halkulni kezdett.

Pellea és Monte összenéztek, s a férfi elmosolyodott. Az ajtó résein át csak egy kicsi fény szökött be a levegőtlen, ablaktalan kamrába, de ez is elég volt ahhoz, hogy a lány arcát láthassa. Milyen szép! Milyen káprázatosan szép! És milyen lágyan, odaadóan simul a karjába!

Monte önuralma eddig tartott, egyszerűen nem bírta tovább: odahajolt hozzá és megcsókolta. Ó, milyen régóta vágyott erre a pillanatra! A lány szája puha volt, hívogató, és azonnal megnyitotta az ajkát, hagyta, hogy Monte nyelve izgató, érzéki játékba kezdjen az övével. Aztán mintha el akart volna húzódni tőle, de a férfi nem engedte. Még mohóbban, még szenvedélyesebben csókolta, Pellea pedig megadta magát. Egészen elgyengült, karját megadóan Monte nyaka köré fonta, és egész testével hozzásimult.

A férfi szíve legalább olyan vadul dobogott, mint az imént, amikor észrevették az őröket. Vágy támadt benne, melyet nem csillapíthatott egyetlen csók. Mindent akart, most azonnal. Egészen megfeledkezett róla, hol vannak, még szerencse, hogy Pellea észnél volt.

– Monte – nyögte két csók között. – Nem maradhatunk itt! Ha tiszta a levegő, tovább kell állnunk. Már nincs messze a lakosztályom.

A férfi csak vonakodva engedte el. Egyszerre volt csalódott, és szárnyalt a boldogságtól, mert sikerült kiderítenie, hogy Pellea nem közömbös iránta. Megérezte, hogy testileg még mindig nagyon jól megértik egymást, és kezdetnek ez nem is rossz.

A lány óvatosan kinyitotta a szekrényajtót, és kikukucskált a folyosóra. Mivel senkit sem látott, kilépett, maga után húzta a férfit is, majd becsukta a takarítószekrényt. Egy perccel később már Pellea lakosztályának kapuja előtt álltak, melyet a lány egy távirányítóval nyitott és zárt.

Amikor már biztonságban voltak, Monte ismét át akarta ölelni, de Pellea ellökte magától, és villámló szemmel meredt rá.

– Hagyjuk ezt, jó?

– Miért? Hiszen az előbb is…

– Az előbb hibát követtem el. Nem lett volna szabad hagynom, hogy megcsókolj. Hamarosan férjhez megyek.

– Nem mehetsz férjhez! Nem lehetsz Leonardo felesége, ha így csókolsz engem.

Pellea a férfira bámult. Nem tudta, mit mondjon erre. Érezte, hogy hiába is tagadná az érzéseit, Monte átlát rajta.

A tenyerébe temette az arcát, és felsóhajtott.

– Miért gyötörsz?

A férfi elvette a lány kezét az arca elől, és megemelte az állát, hogy a szemébe nézhessen.

– Mert szeretném, ha belátnád, hogy ennek a házasságnak semmi értelme.

– Erre aztán várhatsz. – A lány szemében kétségbeesés csillant, és Monte hirtelen nem tudta, mit mondhatna.

Amikor két hónappal ezelőtt itt járt, Pellea minden veszély ellenére sokkal derűsebb és vidámabb volt. Minden együtt töltött percet alaposan kiélveztek, és rengeteget nevettek. Vajon a lány már nem bízik benne? Vagy csak fél?

Nem volt sok ideje, hogy ezen töprengjen, mert Pellea elhúzódott tőle.

– Mennem kell – jelentette ki. – Leonardóval van találkozóm a díszteremben.

– De ugye nem mondod el neki, hogy itt vagyok?

A lány, aki már tett egy lépést a kapu felé, megfordult.

– Hogy egészen őszinte legyek, abban reménykedem, hogy mire visszaérek, te már nem leszel itt.

– Ugyan hová mehetnék? – Monte csodálkozást mímelt.

– Akárhová, csak innen el. Azon az úton, amelyiken jöttél – felelte komolyan Pellea. – Ha másért nem is, értem megtehetnéd. El sem tudod képzelni, mennyire megkönnyítenéd az életemet.

– Miért mondod ezt? Hát ennyire a terhedre vagyok? Hiszen semmi olyasmit nem tettem, amit…

– Nem is kell tenned semmit. Nekem már az is elég, hogy itt vagy.

– Lazíts, szépségem! Nincs semmi baj, hidd el! Elvégzem a dolgom, és…

– A dolgod? – kacagott fel a lány.

– Igen. Azt, amiért idejöttem. Elviszlek magammal.

– Hagyd ezt abba, légy szíves! – Pellea szigorú arcot vágott. – Nem vihetsz magaddal. Már csak azért sem, mert éjjel-nappal őriznek.

– No és hol voltak azok a híres őrök, amikor behatoltam hozzád?

A lány nem felelt. Erre nem tudott mit mondani.

– Mi értelme volna annak, ha elrabolnál? – faggatózott tovább.

Monte vállat vont.

– Meg akarom mutatni a Granvilliknek, hogy nincsenek biztonságban, hiszen ha akarom, bármikor bejöhetek ide, és elvehetem tőlük azt, ami számukra a legértékesebb.

– Mármint hogy engem? – csodálkozott el Pellea.

– Hát nem te vagy a legértékesebb kincsük? – Monte mélyen, sokatmondóan nézett a lány szemébe. – Nekem te lennél. Hiszen te vagy a legszebb, legkívánatosabb lány a világon.

Pellea a szíve mélyén nagyon örült a bóknak, de igyekezett eltitkolni.

– Köszönöm. Kezdem úgy érezni magam, mint egy értékes tenyészkanca. – Megrázta a fejét. – Szóval ez csupán egy játék számodra, ugye? Borsot akarsz törni Leonardo orra alá.

A vidám csillogás eltűnt a férfi szeméből.

– Ó, nem, szó sincs róla! Ez nem játék. Ez halálosan komoly, Pellea. El akarom bizonytalanítani a Granvilliket, az a célom, hogy ráébredjenek, mennyire sebezhetőek. Azt akarom, hogy rettegjenek tőlem, hogy azon törjék a fejüket, vajon mikor rontok rájuk ismét, és ezúttal mitől fogom megfosztani őket.

– Te teljesen megbolondultál – vágta rá a lány –, ha azt hiszed, hogy az elrablásommal megrendíted a rendszert. Különben meg, ha jól értem, nem is én kellek neked, csak valami, ami a Generális számára értéket képvisel. Szóval helyettem nyugodtan elvihetnéd például a diadémot is. Azzal is bebizonyíthatnád az elszántságodat és az ügyességedet.

– Ez igaz. De ha választani lehet, mégis inkább téged vinnélek el.

– Nem lehet, mert nem tartok veled – szögezte le Pellea. – Most pedig tényleg mennem kell, különben Leonardo fog eljönni értem a ceremóniamesterrel. Lehetőleg tartsd távol magad az öltözőszobámtól! Megértetted? Hamarabb visszajövök, mintsem gondolnád.

Szigorúan meredt a férfira, de tudta, hogy hiába keménykedik. Monte igenis be fog menni a monitorokhoz, az ellenőrzőközpontba. Nézni fogja, mi folyik a kastélyban, és terveket fog kovácsolni, hogyan dönthetné romba az egész életét. És ő, Pellea semmit sem tehet ez ellen.